Norman C. Marshal

Poslední Orlí pero

Městečko žilo přípravami na rodeo. Zábava pravých mužů zvolna pronikala do duší nejen místních mužů, protože zápas s mladými býčky a telaty měl své kouzlo i pro mnohé ze zdejších žen toužících po změně, takže to podle všeho vypadalo, že se celá věc podaří možná stejně dobře jako před měsícem v Cheyenne, kde většina obyvatel Little Tearu viděla proslulé rodeo na vlastní oči poprvé.

Středem zájmu se pochopitelně stal Mick Stone, šampión rodea a krasavec, o jakém dívky a ženy snily.

Mick vyhrál letošní rodeo v Cheyenne a nyní se ještě slunil ve světle slávy, která mívá na malých městech delší trvání.

Ubytoval se pochopitelně v Grandu pana Kenta, aby záři své jedinečné osobnosti propůjčil i něco důstojnosti.

Byl to dobře rostlý, vysoký, černovlasý muž středního věku, nicméně malé, ustupující čelo, ztracené pod bujnou kšticí, a proto skryto nahodilým pohledům, neklamně svědčilo o jeho Achillově patě: Mick byl hlupák, jakkoli se to snažil zakrývat naučenými moudrými frázemi či veselými poznámkami.

Když například poprvé přišel do oblíbeného saloonu Louisy Millerové, zastavil se v otevřených dvířkách a hlasitě zabručel: „Helou, tak kde mám slavobránu, pardálové?!“

Málem si tím vykoledoval pár facek. Billy Homer už zvedal ruku se sklenkou nad hlavu, aby jí mrštil po cizinci ve dveřích, protože mu právě nešla karta a pak ho každé takové vyrušení umělo pěkně navztekat.

Za barem spal Kid Browning. Absolvoval dlouhou cestu na kozlíku plně obsazeného dostavníku ze Santa Fé, a proto nebylo divu, že neměl moc chuti sedat si ke stolu. Opil se vstoje, aby ulevil dolním partiím těla, a pak taky vstoje usnul. Jenom hlavu si položil na zinkovou desku nálevního pultu.

Zdálo se mu o krásných indiánských dívkách a hned nato zase o krvelačných příšerách, ve které se žádostivé dívenky proměnily, sotva se k nim přiblížil. Strach z Indiánů v něm byl zakořeněný velmi hluboko, proto se mu o nich i zdálo. Ve svém snu seděl znovu vedle kočího, povoz drncal, zpěnění koně se řítili prérií a dlouhé černé vlasy nahých dívek, sedících na neosedlaných hřbetech mustangů, se proměňovaly v luky, šípy a oštěpy zákeřných rudých bojovníků.

„Tak todle jsem fakt nečekal,“ procedil Kid mezi zuby ke kočímu, nabil pušku a zalícil.

Přestože měl i ve snu ve své pušce pouze dva náboje, hlaveň chrlila oheň jako nějaká opakovačka.

Kulky zasahovaly cíl.

Sotva však pronikly kůží nenáviděných rudochů, těla bojovníků se měnila znovu do podoby nevinných, krásných nahých divoženek, proti kterým v podstatě nic neměl.

„Kruci,“ poznamenal směrem ke kočímu. „Todle jsem nechtěl… Těch je škoda.“

Kočí pokrčil rameny a řekl: „Dávej si pozor na toho chlapa u dveří!“

Jak už to ve snech bývá, dostavník se právě řítil kolem otevřených dveří jakéhosi paláce. Stál v nich vysoký blonďák a nepříjemně se křenil.

Řekl: „Helou, tak kde mám slavobránu, pardálové?!“

Kid byl pohotový střelec. Otočil se a pálil od boku, s rukou na nevytaženému koltu.

Tohle se mu stalo ve snu, ale zároveň taky ve skutečnosti. Se zavřenýma očima se obrátil od baru, popadl kolt a vystřelil. Ovšem sen a skutečnost nebyly v té chvíli tak docela stejné. Ve snu totiž namířil ke dveřím a toho blonďáka zasáhl do prsou. Ve skutečnosti však jen zmáčkl spoušť koltu, ovšem nezamířil, a proto se střelil do palce u nohy.

Zařval a probudil se.

Nejdříve nechápal, kde to vlastně je. To tak bývá, když se člověk probere z krátkého spánku po dlouhé, unavující činnosti, která napíná jeho smysly a nervovou soustavu k prasknutí.

Kid Browning to probuzení odnesl zraněným palcem levé nohy a prostřelenou holínkou, z čehož to druhé pro něj bylo větším neštěstím než první, Mick Stone sevřel ústa a měl co dělat, aby se strachy nerozječel, saloon ztichl a do nastalého ticha vypadla barmance sklenka z ruky a roztříštila se o zem.

Možná by Mick tohle své vystoupení odnesl nějakou nepříjemností, kdyby se v koutě nevztyčil Bent Dudrasson, nezapíchl do vzduchu ukazováček a nenamířil jím na Kida.

„To je přece mistr rodea!“

Zakabonění muži vyfukovali kouř z cigaret a velmi levných doutníků a nedůvěřivě na Micka pohlédli. Dumali přitom o Rentových slovech.

Pak ho poznávali a pomalu jim docházelo, že to je vlastně velká čest, když někdo tak slavný a odvážný poctil právě je svou přítomností, což jim rázem zvedlo náladu.

„No jo, Bente, ty starej opelichanej tetřeve, máš pravdu!“

„Hoši, zvu Micka na drink ty nejlepší smradlavý brandy, jakou tady Louisa má!“

A přidávali se další.

„Pojď mezi nás, Micku! Jako doma, chlapče!“

„Jasně, Micku, tady u našeho stolu je volná židle!“

„Tady taky, Micku! Nechoď k těm zavšivenejm honákům!“

„A co ses ty? Ty nejseš kovboj, Bille?“

„Já jsem se byl před hodinou vyválet v sedací vaně u lazebníka! Taky mě oholili a učesali!“ chlubil se muž, který vyvolal malou hádku mezi stoly.

„Ale jak tě znám, nesundal sis holínky, co?“ popichoval jeho soused a nazlobenost se změnila v žert.

Mick Stone stál ve dveřích a dmul se pýchou. Pak zvedl ruce nad hlavu, aby utišil přítomné, a velmi rozumně řekl: „Ale no tak, pánové, přece byste se kvůli mně nervali!“

Muži na sebe nechápavě pohlédli. Nikdo se rvát nechtěl. Kovbojové se mezi sebou jen rádi, a tudíž často pošťuchovali a dráždili, to by přece někdo takový jako Mick Stone měl vědět! Ale co, hlavně že přijel a stavil se!

Mick vykročil k baru.

Rázem se kolem něj seskupil roj obdivovatelů.

Ten večer se na opačném konci ulice v salónku Kentova hotelu konala sešlost místních duchařů. Vedla ji porodní bába a Mick šplhal na vrcholek blaha.

Hermenie Lucasová, což byla růžolící paní kolem šedesáti, která podlehla fluidu svého povolání.

Jak tak pomáhala dětem na svět, občas se zamyslela nad svým podílem na vzniku života a nad životem vůbec. Od filozofování o životě byl pak už jen krůček k rozumování o smrti, takže se bába Lucasová stala vyhlášenou odbornicí na tyhle věci. Uměla poradit prakticky ve všem: Jakmile někoho rozbolela hlava, bábě bylo jasné, co za tím je. Lidé si k ní chodili pro radu častěji než ke kaplanovi Hipperovi. On jí to však na rozdíl od svých pradávných jezuitských předchůdců neměl za zlé a byl rád, že lidé ve městě prostřednictvím báby Lucasové aspoň drží pospolu.

Spiritistická společnost zasedla kolem kulatého stolu zrovna ve chvíli, kdy do saloonu vstupoval Mick Stone.

Bába Lucasová zapálila svíčku z hrobu nevinné dívky a vyzvala přítomné, aby se chytili za ruce.

Na tomto místě budiž poznamenáno, že tu svíčku koupila u Leeho v generál store a že jich měla pod peřinami v truhle ještě dva tucty. Kdo by taky pořád hledal hroby nevinných dívek, když je Boot Hill plný všelijakých lumpů a ne dívek, které by člověk na takovou seanci potřeboval. Little Tear mohlo být pyšné na své zdravé klima, protože za patnáct let existence města tu ještě nikdo nezemřel jinak než přirozenou smrtí ve vysokém věku, anebo náhlou smrtí, kterou přinesla olověná kulka. Žádné nemoci, žádné epidemie, žádné nakažlivé infekce. Proto bába tvrdila, že pro svíčky jezdí na tajná místa. Šuškalo se, že po nocích objíždí vzdálená města a o půlnoci navštěvuje jejich hřbitovy. Pravdu znala jenom ona. Prodavač Lee ji aspoň tušil, ale držel jazyk za zuby.

Kšeft je kšeft, a bába Lucasová u něj nakupovala pravidelně.

Sotva usedli, začalo se šeptem debatovat, čího ducha vyvolají tento večer.

„Já bych navrhovala Napoleona,“ nesměle špitla Klára Schumannová.

Lucasová měla rozježené vlasy a na prstech těžké prsteny. Vypadala jako skutečná vědma, proto se k ní všichni obrátili a čekali na její rozhodnutí.

„Dobrá, Kláro,“ řekla smrtelně vážně, „pokusíme se o to. Ale bude nás to stát spoustu sil. Vyvolávat duchy dávno zemřelých je těžké, ale mělo by se to podařit, protože můj a Napoleonův život se křížily.“

„Vy jste se ním potkala?“ vyhrkla nahlas paní Collinsová, starostova žena, která se jako taková za svou účast na seancích styděla tak, že o tom manželovi neřekla a chodila sem tajně s výmluvou, že má hodinu u švadleny Brownové. Starosta Collins o jejím drobném hříchu dobře věděl, protože, po městě chodilo hodně dobrých duší, které mu to vyzvonily stejně jako řadu dalších sousedských událostí, které měly zůstat utajeny, ale starosta to nechával tak. Byl to jistý druh nevinné zábavy. Nevinné jako svíčky z hrobů.

Bába káravě zavrtěla hlavou.

„Jak bych se s ním mohla potkat? Já se narodila už tady v Americe, ale na rozdíl od vás jsem už byla na světě, když ještě žil.“

„Proto tedy,“ oněměla úžasem starostova žena. „Když dva lidé žijí ve stejném čase, i když někde jinde, mají naději si vzájemně vyvolat své duchy?“

Bába Lucasová němě přikývla.

„Soustřeďte se na něho,“ řekla temným hlasem.

„Mně to nejde,“ špitla Louisa Millerová mladší, dcera majitelky saloonu. Byla to malá drobná blondýnka, která naprosto nic nepodědila z korpulentnosti své matky.

„Tak mysli na nějakou jeho věc,“ trpělivě poradila bába Lucasová.

„Na jakou?“

„Třeba na ten třírohý klobouk.“

„Tak dobře.“

„Připraveny?“

Odpovědí jí bylo souhlasné mručení.

Ženy se rozechvěle držely za zpocené dlaně a čekaly, co se bude dít.

Bába Lucasová zavřela oči a zaklonila hlavu. Cosi tiše opakovala, ale nebylo jí rozumět. Účastnice seance trpělivě vyčkávaly. Důvěřovaly svému médiu – jak se Lucasová sama označovala.

„Jsem médium,“ říkávala na vysvětlenou, když mezi ně přišla nová adeptka na spojení se světem za hranicemi obyčejného lidského vnímání. „Ke mně se hlásí všichni ti, se kterými chceme hovořit. Vstupují do mě a používají můj hlas a mé tělo, aby odpověděli na vaše otázky…“

Všechny spiritistky byly o této zvláštní vloze báby Lucasové pečlivě zpraveny, proto nyní když se jejich médium soustředilo, hezky mlčely a čekaly…

Lucasová zaklonila hlavu ještě víc, až se zdálo, že si zlomí vaz.

Pak ji pomalu zvedala a za okamžik otevřela oči.

Překvapeně se rozhlížela.

„Co tu dělám?“ zeptala se hlubokým, mužským hlasem.

„To je Napoleon! Napoleon!“ zvolala Klára.

„No jistě,“ pohrdavě odfrkla bába Lucasová. „A kdo jiný bych měl být? Tak řekne mi někdo z vás poddaných, kde jsem se to octl? A kde je má garda?“

Přítomné ženy a dívky se tetelily posvátnou hrůzou. Z útrob těla jejich přítelkyně vycházel hlas jednoho z nejslavnějších mužů století.

Jak vzrušující!

Jaký to musel být muž!

Óóó!

„Pane,“ hlesla Klára, která v té chvíli vypadala nejodvážněji ze všech. „Vy jste k nám…“

„Kdo se to opovažuje oslovovat mne občanským jménem?“ durdila se bába Lucasová. Ve tváři se jí velmi důvěryhodně nahromadila krev. Bába byla ve svém živlu. Pochopitelně že v sobě žádného Napoleona necítila, ale namlouvala si, že se chová aspoň tak, jak by se choval i on. Bavilo ji to.

„Promiňte,“ úzkostlivě hlesla Klára. „Vaše excelence…“

„Jenom excelence?“ zařvala bába Lucasová, až jí hlas přeskočil. V tu chvíli z ní šla opravdová hrůza. „Císařská výsosti! Císařská výsosti!“ udeřila pěstí do stolu. „Kdo je ta malá myš, která ani neví, jak oslovovat císaře? Setněte jí hlavu, mí gardisti, zbavte ji té přítěže!“

V té vypjaté chvíli padl v saloonu výstřel: ten, kterým si nešťastný Browning prostřelil palec u nohy.

Bába se lekla a rázem se vrátila do staré kůže: „Co to bylo? Někdo střílel?“

Účastnice seance se podivily prudké změně v chování média: Obvykle totiž odchod vyvolaného ducha probíhal obdobně jako jeho příchod, to znamená s veškerou úctou a pompou. Bába pak byla pokaždé tak vyčerpaná, že pěknou chvíli trvalo, než se z toho sebrala a mohla vůbec aspoň promluvit.

A teď najednou Napoleon zmizel, přítomné ženy na to nevěřícně koukaly a bába nevěděla, jak vysvětlit, že se slavný vojevůdce vinou vzdáleného, ojedinělého výstřelu vyděsil tak, až utekl.

V okamžiku výstřelu byl ve městě ještě jeden cizinec.

Právě stiskl kliku dveří do šerifovy úřadovny a vstoupil. Šerif John Moorewell se skláněl nad rozebranými kolty a čistil je. Tohle byla jeho práce: starat se o kolty, které patřily městu. Když o něco šlo, městská rada mu poslala k ruce pár dočasných pomocných šerifů z řad občanů a šerif je těmito zbraněmi vyzbrojil.

Teď se však ze saloonu ozval výstřel a zároveň kdosi tiše vstoupil do jeho kanceláře.

John Moorewell zvedl oči a strnul.

„Proboha,“ hlesl. „Co vy tady?“

Mick Stone se nechal napájet. Jednak mu to nabízeli a jednak nevlastnil tolik peněz, aby mohl rozhazovat. Už teď u sebe neměl dost na to, aby mohl zaplatit nejlepší apartmá u Kenta, nicméně bydlel tam, protože spoléhal na zdejší rodeo. Mělo tu být první, nebude mít konkurenci. A pak jen hoteliérovi nějak vysvětlí, že by ho měl z reklamních důvodů nechat bydlet zadarmo. Hvězda nejdrsnějšího sportu Západu v jeho hotelu! Jméno Kentova Grandu se dostane do všech novin Ameriky! To přece za to stojí!

Popíjel a uvažoval, že by mu to mělo vyjít. Do Little Tearu přece nikdo lepší než on cestu hledat nebude. Proto hodil starosti za hlavu a připil si.

Až vypije všechno, co mu tady nabízejí, bude už docela bez starostí.

Aspoň si to myslel.

Bába Lucasová se snažila zachránit, co se dá.

Pošramocená reputace nebyla právě jejím nejniternějším přáním. Jakmile její návštěvnice začnou pochybovat, bude po zábavě a pak přijde ostuda. Lidé jsou zlí a ženy obzvlášť. Ty by jí nikdy neodpustily, že je tahala za nos.

„Nedokážu si to vysvětlit,“ odpověděla na jejich tázavé pohledy. „Ale nejspíš na nic nečekal a…“

„Vzal do zaječích?“ posmívala se Klára Schumannová.

Vysloužila si tím káravý pohled média. Lucasovou totiž něco napadlo a zase byla pevná v kramflecích.

„Slyšel výstřel,“ řekla. „Stejně jako my.“

„No a?“ trvala na svém hrdá Klára.

„Co udělá vojevůdce, když slyší výstřely bitvy?“ položila jí Lucasová otázku.

„No…“

„Tak co udělá?“

„No, já nevím…“

Bába vítězoslavně pokývala hlavou a rozhlédla se kolem sebe. Už zase na ni zvědavě hleděly a čekaly, co řekne. Měla je zase pod kontrolou.

„Tak já vám to tedy povím,“ řekla, „ale nejdříve se ujistím, že mám pravdu. Chytněte se za ruce…“

Sedm přítomných žen se opět spojilo v kruh. Bába Lucasová pomalu zakláněla hlavu, pak ji nechala pár minut zakloněnou a zvolna se vracela. Otevřela oči a řekla: „Přesně jak jsem to tušila: Spěchal za svým štábem. Vojevůdce přece musí stát v čele svých vojsk, když začíná bitva!“

Uspokojila je tím vysvětlením, bylo to na nich vidět.

Klára se dokonce trochu zastyděla, ale pokoj ještě nedala: „A kde je teď?“ zeptala se. „Proč se k nám nevrátil? Není přece blbej, musel zjistit, že se střílelo jenom u nás v saloonu!“

Bába Lucasová ji probodla pohledem. Chvíli vyčkávala, a pak řekla: „Jak to víš? Jak víš, že zvuk výstřelu přišel jenom z našeho saloonu? Co když slyšel něco víc?!“

Což byla odpověď, která přítomným vzala dech.

Ale porodní bába s ambicemi tajuplné vládkyně ještě tajuplnějších sil neměla dost. Její snaha o vysvětlení nebezpečné situace vyšla, ale to nestačilo. Měla silné nutkání využít situaci ve svůj prospěch a zasadit další, tentokrát definitivní ránu, aby její ovečky v sobě upevnily důvěru v médium. Jako boxer, který jednou ranou protivníka načne a druhou ho dorazí, aby ho bodoví rozhodčí náhodou nepodvedli. Nejlepší je jasný výsledek.

Proto Lucasová znovu zaklonila rozčepýřenou hlavu a pootevřela ústa.

„Pozor,“ řekla. „Někdo přichází.“

Měla to být zase jenom další komedie, ale jak bába předstírala soustředěnost, najednou cítila, že ztrácí sílu sama nad sebou a že se jí zmocňuje nějaká cizí vůle.

Ale no tak, co se to s tebou děje, děvče? říkala si v duchu. Něco takového snad není zapotřebí! Neblázni, vzpamatuj se!

Avšak bylo to silnější než ona. Ochabovaly jí končetiny a nemohla se pořádně pohnout. Hlava jí nekontrolované padala dozadu, až se toho přítomné dámy zalekly. Po velmi přísné návštěvě císaře Napoleona se nyní obávaly, aby se nevrátil. Podle rezolutního poklesnutí hlavy média to na něj vypadalo! Každopádně to bylo velmi hrůzostrašné!

Bába Lucasová se nemohla hnout. Najednou měla pocit, že je bez těla. Že je nikdy neměla. Že se jí někam vypařilo.

Pracovala jí jenom hlava, i když z ní taky nic necítila. Žádný jazyk, žádné oči, žádné uši… Něco takového ještě nezažila. Když zjistila, že se toho patrně nezbaví, poddala se tomu a vtom měla před očima…

Co to bylo?

Vyděsilo ji to.

Jednu chvíli měla dokonce strach, že zemřela…

Nemohla křičet, jenom zírala doširoka vytřeštěnýma očima.

Nemohla to nijak sdělit, alespoň jak si myslela. Čekala by všechno, ale tohle ne.

Tohle určitě ne!

Dámy a dívky, pro které byla pravidelná seance u porodní báby zábavou provázenou příjemným mrazením, nyní ztuhly děsem, protože paní Lucasová opravdu vypadala jako mrtvá. Jak tam tak seděla v tom vyřezávaném křesle a byla úplně bezvládná, několika přítomným se zachtělo přerušit kruh a skončit.

Ale nešlo to.

Strnule seděly a nemohly se pustit.

Nebyly na tom sice tak zle jako jejich médium, ale přece jenom si uvědomovaly, že jsou jako ochrnuté.

Zrovna když je jímal největší děs, pod jehož vlivem by se jim snad podařilo řetěz přetrhnout a pustit se, Lucasová se probrala a vz-přímila se.

Seděla v křesle jako na trůně.

Ženy kolem ní si oddechly, ale jenom na okamžik – přesně do chvíle, než si uvědomily, že tu něco nesouhlasí: Bába Lucasová takhle nikdy nesedávala. V křesle se uvelebovala stejně jako ostatní. Takhle jako s pravítkem nebo lépe řečeno prknem v zádech nikdy neseděla.

A ty její oči!

Prohlížela si je, jako by je viděla poprvé v životě… Ano, Napoleon si je taky prohlížel, ale tohle bylo něco jiného, protože teď se bába Lucasová dívala opravdu tak, jako by je viděla vážně poprvé v životě!

Pak spočinula pohledem na malé Louise Millerové, chvíli mlčela a nakonec hlubokým hrdelním hlasem řekla: „Tvá matka je silná žena, která prodává ohnivou vodu, že, dcero bledých tváří?“

Malá Louisa suše polkla a odpověděla: „Ano, paní Lucasová, to přece víte!“

„Paní Lucasová?“ překvapeně se rozhlédla porodní bába. „Kdo to je?“

Účastnice seance ztrácely pojem o čase. Ano, jejich setkání nad svíčkami bylo vždycky takové jako teď – a přece to teď bylo docela jiné! Opravdovější! Více než opravdové!

„To jste přece vy!“ hlesla Klára.

Porodní bába zavrtěla hlavou a tvářila se přitom zcela vážně.

„To nejsem já.“

„A kdo tedy jste?“ opatrně se zeptala Klára, aby zase nespletla zdvořilostní oslovení.

Porodní bába Mahulena Lucasová se pyšně rozhlédla, pohodila rozvrkočenou šedivou hlavou, vypnula hruď tak, že se vzedmula nad jejím vypouleným břichem, a hlubokým, přísným hlasem odpověděla:

„Jsem velký náčelník Cheyennů Bledý Měsíc!“

Šerif John Moorewell vstal, otevřel skříň, vyndal z ní čistý ručník, došel ke džberu s čistou vodou, který stál v koutě, namočil do něj půlku ručníku, vyždímal jej a pak otřel svému návštěvníkovi krev z hlavy.

„Není to tak hrozné,“ poznamenal šerif. „Jenom tržná rána za uchem. Asi palec dlouhá. Jak se vám to stalo, Horský Medvěde?“

Mladík, který seděl před šerifovým stolem, jenom mávl rukou. Byl to Indián, ale do medvěda měl daleko, i když byl šlachovité a pevné postavy. Neměřil víc než metr šedesát a byl štíhlý jako proutek.

Nejmladší syn náčelníka kmene Cheyennů.

„Horský Medvěd se o tom stydí mluvit,“ odpověděl chlapec a sklonil hlavu.

„Stydí se před šerifem?“ podivil se Moorewel. „Šerif je jeho přítel!“

„Horský Medvěd to ví,“ povzdechl si chlapec a pohrdavě minul pohledem krev na ručníku. „Stále vzpomíná na šerifa, jak se s ním potkal v horách…“

Šerif pokýval hlavou.

Bylo to už pěkných pár let…

Tehdy vyjel do kraje, aby se zase jednou porozhlédl po nějakých ušlechtilých divokých koních pro sira Fredericka. Jedno takové vskutku divoké stádečko mustangů ho zavleklo až nahoru do hor indiánské rezervace a pak mu uniklo malým průsmykem zpátky do prérie. Než šerif našel soutěsku, koně byli nenávratně pryč.

Při zpáteční cestě zaslechl hluk: Znělo to jako funění a pak cosi těžkého dopadlo na zem. Pád byl provázen nelidským řevem.

Šerif měl pro strach uděláno, takže neváhal a rozjel se, aby zjistil, co se to v té pustině přihodilo.

Sotva vyjel z hustého porostu a octl se na mýtině, viděl nelítostný boj, přičemž si ho ani jeden z účastníků nevšiml.

Mladý, ještě nedorostlý indiánský chlapec tam zápasil s velikým, na první pohled rozmrzelým a nevraživým grizzlym. Medvěd měl kolem mordy a očí šedivé chlupy, temně bručel a jako by zpomaleně kolem sebe máchal obřími tlapami. Chlapec před nimi obratně uhýbal, ale zároveň se snažil do krále hor vrazit svůj tesák.

Šerif seskočil z koně, ale k těm dvěma se nepřibližoval. Dobře věděl, že natřásající se hmota pod chlupatým medvědím kožichem není sádlo, ale jenom svaly. Medvědi mají díky nim obrovskou sílu… Nechtěl v něm vyprovokovat ještě větší touhu po kořisti.

Indiánovi se zatím dařilo alespoň uhýbat a nedostávat od protivníka rány. Po jeho noži stékala sice krev, ale nebylo poznat čí. Medvěd nevypadal zraněně, ale šerif si uvědomoval, že to může být hustou hnědou kožešinou, která většinu zranění schová.

Vtom však grizzly zachrčel a kácel se k zemi.

Šerif ani nestačil poznat, co se to vlastně stalo, ale podle proudu krve, který náhle vytryskl z medvědova krku, předpokládal, že mu chlapec přeřízl krční tepnu.

Další věc, která se přitom stala, byla, že mladý Indián nestačil dost rychle uskočit a medvěd na něj nyní padal jako veliký, těžký balvan.

Indián se tak rázem octl po horou svalů a chlupů, kterou nešlo pohnout.

Medvěd chroptěl ve smrtelných křečích.

Šerif si uvědomil, že musí rychle jednat.

Rozběhl se k medvědovi s napřaženou rukou, ve které držel pušku za pažbu a řval.

Medvěd pootočil hlavu a vycenil zuby. Bylo to od něj reflexivní stejně jako pohyb, který měl být jakýmsi nadzvednutím, protože ho pud sebezáchovy hnal proti novému nepříteli.

Už se ale nedokázal postavit a padl zpátky k zemi.

Avšak té kratičké chvíle, kdy se pozvedl, využil indiánský kluk a vyklouzl zpod grizzlyho zajetí jako hadí mládě.

Chvíli nato vládce hor dodýchal.

Mladík ztěžka vstával. Bylo vidět, že má pochroumanou levou nohu.

Šerif zůstal stát a upřeně na chlapce hleděl.

Teprve po chvíli jeden z nich promluvil.

Byl to Indián. Ještě než poklekl, aby grizzlymu uřízl trofejní pracku, řekl jako by na svou omluvu: „Chodil Cheyennům do tábora. Rozpáral jejich koně.“

Šerif mlčky přikývl.

A Indián pokračoval: „Horský medvěd byl už příliš starý a nevěděl, co dělá.“

John Moorewel mlčel a díval se Indiánovi do očí. Věděl, že nesmí nikdy přiznat, že tomu chlapci zachránil život, protože by to pro Indiána byla potupa. Zabití velkého grizzlyho bylo zcela zřejmě úkolem, který dostal od rady starších a jenž mu měl zajistit vstup mezi dospělé muže. Ba dokonce se dalo předpokládat, že dostane jméno, které bude mít s tímhle obrovským medvědem něco společného.

Indián na druhou stranu chápal, že kdyby šerif nepřišel, nebo kdyby přišel jen o něco později, patrně by se pod vahou grizzlyho těla zadusil.

V té chvíli dost dobře nevěděl, jestli má být svému zachránci vděčný, anebo jestli se na něj má zlobit.

Šerif se však vyznal, a proto své zásluhy nikterak nezmiňoval. Poklekl k chlapci a prohlížel si medvědovy zuby. Byly zažloutlé, polámané, shnilé…, ale pořád ještě dost nebezpečné pro každého, kdo by se dostal do jeho blízkosti v době, kdy ještě žil.

„Je to veliký medvěd,“ konstatoval Moorewell a kýval hlavou.

„Je můj,“ hrdě vypjal hruď Indián.

„Jsi velmi statečný muž,“ přikývl uznale šerif.

Indiána to zaskočilo. Spiš čekal, že si bledá tvář bude nárokovat část kořisti, ale co není, může být. Takže číhavě vyčkával.

„Jsem syn náčelníka Bledého Měsíce,“ oznámil chlapec.

„Náčelník Bledý Měsíc je velmi statečný muž,“ odpověděl šerif. „Proto jsou i jeho synové odvážní.“

„Bledá tvář zná jeho syny?“

Šerif se usmál.

„Znám tvého otce, hochu, a znám i tvého bratra Skalního Orla.“

„Kdo je bledá tvář?“ překvapeně zvedl oči chlapec.

„Jsem šerif John Moorewell, hochu, a moc mě těší, že tě poznávám. Jak se daří tvému kmeni?“

„Šerif Moorewell?“ vykulil oči Indián. „Statečný ochránce města v údolí?“

John pokrčil rameny. „Je to moje práce.“

„Bledý Měsíc mi o něm vyprávěl!“

„Ano? A copak?“

„Vzpomínal na první den, kdy se s ním potkal. A potom vyprávěl o všech jeho statečných činech. Dával ho vždycky za vzor mladým bojovníkům Cheyennů.“

„Ano? Vzpomínal na první den?“

„Ano,“ přikývl mladík a bylo na něm vidět, že je opravdu rád, že mu v boji pomohl tak statečný muž.

To pak nebyla žádná potupa, natož ostuda. Mohl se dokonce chlubit, že mu grizzlyho pomohl zabít slavný muž!

Šerif se mezitím trochu zasnil. Vzpomínal na onen den před více než patnácti lety, kdy se kolona osadníků zastavila na rozlehlé zelené louce nedaleko řeky. Právě když se rozhodli, že tam založí město, Hawksově rodině se narodila malá Julie…

Jak to tenkrát bylo?

Louisa Millerová přinesla vřeštící miminko mezi vozy a pyšně se s ním chlubila, jako by bylo její. Samovi tekly slzy jako hrachy.

I všichni ostatní byli hluboce dojati.

Po prožitých útrapách a utrpení jako by na ně zasvítilo slunce naděje…

Jeden po druhém vstávali, sahali do kapes, brašen a vozů a snášeli před sedící Louisů Millerovou drobné dárky pro miminko.

Nakonec vstal i náčelník Bledý Měsíc.

Zvolna došel k novorozeněti, rozhlédl se po překrásném údolí, rozpřáhl ruce a pravil ke ztichlým osadníkům:

„Velký náčelník Bledý Měsíc byl pověřen radou starších, aby vyhledal pro bledé tváře místo, kde mohou založit své město. Bledé tváře si ho našly samy,“ řekl a ukázal na malou Hawksovou. „Ať stojí tady,“ dodal a dupl.

Prostranství ztichlo.

Ve vzduchu bylo cítit dojetí…

Tak jsme doma, říkali si lidé a oči jim vlhly.

Tady budeme žít v míru a přátelství…

Náčelník se otočil a bez dalších řečí se chystal vykročit ke koni.

Ale John Moorewell ho zastavil: „Velký náčelníku. Děkujeme ti…

A máme ještě jednu prosbu.“

Bledý Měsíc se zastavil. Překvapeně se ohlédl.

„Velký náčelníku, dej, prosím, našemu městu požehnání… Dej mu indiánské jméno. Na věčnou paměť statečnosti tvých bratří a na přátelství, které nás nyní spojuje.“

Náčelník se zastavil, pak klekl na jedno koleno před Louisů Millerovou a špičkou ukazováčku se dotkl několika stébel trávy.

Pak vstal a vztyčil ukazováček nad hlavu, aby všichni viděli, ze je trochu mokrý.

„To je slzička!“ zvolal náčelník. „Slzička prvního dítěte, které se ve vašem městě narodilo. Nechť se město jmenuje po ní:

Slzička Little Tear!!“

Ale to se stalo před více než patnácti lety… Teď tu seděl náčelníkův syn a bylo na něm vidět, že doufá, zda mu budou moci bledé tváře z města Little Tearu pomoci…

Zdálo se, že v očích báby Lucasové skutečně bude nějaký náčelník Cheyennů schován. Pohrdavě si měřila přítomné, až nakonec znovu promluvila.

„Která z těchto žen chce hovořit s velkým mužem z konce města?“

Přítomné se na sebe nechápavě zahleděly.

„Koho máte na mysli?“ otázala se malá Lousia.

Duch v těle báby Lucasové chvíli mlčel, a pak dodal: „Velkého muže s hvězdou.“

„Šerifa?“

„Ano.“

„Kterého z nich? Long John je z nich největší. Vy chcete, abychom promluvily s Long Johnem?“

Náčelník v té chvíli patrně nevěděl, koho mají na mysli. „Hovořte s mužem, který byl prvním šerifem města.“

„To může být jedině John Moorewell,“ poznamenala Katy Silková, blízká přítelkyně šerifovy ženy Sáry. Proto se vyznala v krátkých dějinách města, alespoň pokud šlo o šerifa.

„Muž, který loví koně,“ upřesnil náčelník.

„Tak to je on,“ zvedla Louisa ruku a namířila na náčelníka prstem. „Náš šerif John Moorewell. Mám za ním běžet hned?“

Náčelník vážně pokýval hlavou.

„Běž, ženo, utíkej za ním. Řekni, že tě posílá náčelník Bledý Měsíc…“

Louisa chvíli vyčkala, pak se však opovážila znovu zeptat: „A co mu mám vyřídit?“

„Vyřiď mu, že…“

Všechny přítomné špicovaly uši. Tohle bylo vskutku velmi vzrušující! Přišel duch ze záhrobí a chtěl jim něco sdělit! Něco důležitého, protože jinak by přece nepožadoval samého šerifa!

Ale s bábou Lucasovou se něco dělo.

Zachvěla se jako osika a opřela se.

Svěsila ramena a už vůbec nevypadala jako předtím. Teď už nebyla rovná jako strom, spíš připomínala hada, který visel na větvi a spadl dolů do klubíčka. Oči měla sice stále ještě jasné, ale i ty se nyní pokrývaly jemným závojem.

Pak začala padat ke straně.

„Náčelníku! Náčelníku!“ volala Louisa. „Paní Lucasová! Paní Lucasová! Náčelníku, proberte se! Musíte vyslovit, co nám chcete říct! Když nám to neřeknete, náčelníku Lucasová, nebudeme vědět, co máme oznámit!“

Chytila se za pusu, protože si uvědomila, že kupí jeden nesmyslný výrok na druhý.

V té chvíli přerušila kruh, protože se pustila své sousedky u stolu, když si pokládala dlaň přes rty.

A bába Lucasová se s temným žuchnutím zřítila k zemi.

Byla to rána, jako když ve stáji spadne z podkroví dolů pytel ovsa.

Účastnice seance všeho nechaly, vstávaly o překot od stolu, až se židle kácely, a pak přiklekávaly ke svému médiu. Louisa si dokonce dovolila uštědřit bábě pár políčků.

„Dejchá?“ zeptala se Mildred Becková.

„Jo,“ odpověděla Louisa. „Ale hrozně tvrdě spí. Není vůbec možný ji probrat.“

„Přineste džber s vodou!“ zvolal kdosi.

Dvě ženy odspěchaly na dvůr.

Za okamžik byly zpátky s požadovanou vodou.

„Oukej! Chrstněte to na ni!“ přikázala Mildred a dílo bylo rázem dokonáno. Přítomnými to trhlo, protože se voda od korpulentního těla média odrazila a postříkala i je.

Bába Lucasová dostala dalších pár pohlavků a konečně se probrala.

Nechápavě se rozhlížela, pak se podívala i na sebe a hlesla: „Proč jsem mokrá?“ Zvedla hlavu a vzhlédla nad sebe. „To mám děravou střechu?“

„Omdlela jste,“ vysvětlovala Louisa. „Musely jsme vás křísit, odpusťte.“

Porodní bába nechápavě zírala kolem sebe.

„Co tady všechny děláte?“

Znělo to velmi upřímně, proto přišla i upřímná odpověď. Duchařky věřily, že to na ně nehraje.

„Měli jsme seanci…“

„Aha… A co se mi stalo?“

„Nejdřív jsme vyvolávaly Napoleona.“

„Na to si velmi dobře vzpomínám. Utekl před výstřelem… Vlastně co to říkám… šel za svými vojáky, ale co bylo pak… to tedy opravdu nevím… Mám v hlavě tmu.

Vůbec si nevzpomínám… Bylo vůbec něco? Nebo se snad Napoleon vrátil a byl silnější než já?“

Téhle verzi bába nevěřila. Ale musela si rychle něco vymyslet. Netušila, co se stalo, ale podle vyděšených, vážných tváří kolem jí docházelo, že se něco asi stát muselo. Něco vskutku vážného. Byl to hloupý pocit, nevědět, co člověk provedl, že to jeho okolí úplně vyvedlo z míry.

„Byla jste náčelník Cheyennů,“ řekla Louisa a pomáhala bábě na zesláblé nohy.

„Náčelník Cheyennů?“

„Jo, náčelník Bledý Měsíc.“

„Ale ten je přece už několik let po smrti,“ hlesla bába, ale pak jí došlo, že si to přece neodporuje – ba spíš naopak! Vždyť vyvolala ducha! Opravdu se jí to povedlo! Ale co to bylo platné, když si z toho vůbec nic nepamatovala…

„Jak jste to poznaly?“

„Říkal… Vy nic nevíte, paní Lucasová?“

Bába zamyšleně zavrtěla hlavou. Chápala, že nesmí předstírat opak, protože by ji snadno prokoukly. „Muselo to být něco velmi vážného,“ pokyvovala hlavou. „Protože mi jeho duch neponechal ani kousek vědomí. Potřeboval mě celou… Co vlastně chtěl? Chtěl po nás vůbec něco?“

„To chtěl,“ odpověděla Louisa.

„A co?“

„To bychom taky rády věděly.“

Horský Medvěd se konečně rozhoupal, že šerifovi vysvětlí, proč za ním přijel. Trvalo mu to hodně dlouho a měl pro své rozpaky důvod.

„Horský Medvěd nechce vypadat jako zbabělec,“ řekl po půlhodině. „Ale v táboře Cheyennů se dějí divné věci.“

„Jak divné?“ otázal se šerif, přisunul si židli a posadil se proti Indiánovi, který konečně přijal výzvu a sedl si na židli. Neuměl to, byl zvyklý sedat na zem, takže vypadal, jako by seděl na jehlách.

„Najednou v noci spadne teepee. Nebo začne hořet. Nebo se ztratí několik koní a rudí bratři je pak najdou nedaleko tábora s rozpáranými břichy.“

„Noční šelmy?“

Indián pokrčil rameny.

„Cheyennové nevědí. Už dávno neměli nepřátele. Tento nepřítel je jako stín. Nikdo ho nezná, nikdo o něm neví. Ženy a děti se bojí a bojovníci marně svírají pušky v rukou, neboť není po kom střílet.“

Šerif pokýval hlavou. „To je vskutku velmi podivné, příteli Horský Medvěde… Ale co ta tvá rána?“

„Horský Medvěd jel za velkým šerifem Moorewellem a byla už tma. Několik mil za táborem práskl jediný výstřel a zranil Horského Medvěda na hlavě.“

„Proč?“

„Noční šelma nechce, aby někdo z rudých bratrů opouštěl tábor.“

„To nechápu…“

„Když se bojovníci chystali na lov, nenašli žádné náboje ani šípy. Všechno bylo pryč.“

„Takže jste beze zbraní?“

„Ano. Máme jenom oštěpy a nože.“

„A prázdné pušky.“

„Ano.“

Šerif kroutil hlavou. Tohle vypadalo podivně.

Když se Indiánům ztratili koně, mohli to být rustleři, zloději koní, ale proč by je kradli? Aby jim rozpárali břicha? A kdo sebral Indiánům jejich skrovnou munici? Šerif věděl, že těch pár nábojů, které vlastnili, hlídali jako oko v hlavě, protože náboje pro ně byly moc drahé… Kam zmizely a kdo je sebral? A jak?

Bylo to hodně otázek, ale žádná odpověď.

„Co mi Horský Medvěd ještě poví?“ zeptal se nakonec.

Indián pokrčil rameny.

„Tábor Cheyennů měl tolik stanů jako prstů na obou rukou.“

„Deset,“ přikývl šerif.

„Už jich je o tolik méně,“ odpověděl Horský Medvěd a ukázal tři prsty na ruce. „Tyhle shořely.“

„Zbylo jich tedy sedm,“ vysvětloval šerif. „Co to znamená?“

„Noční šelma chce vyhnat Cheyenny,“ odpověděl pevným hlasem Indián a do dveří vstoupila malá Louisa Millerová.

Sotva popadala dech.

„Šerife, šerife!“ volala, ale jakmile v kanceláři spatřila Indiána, zarazila se a zmlkla. Nevěřícně na něj zírala a lapala po dechu. „Kde ten se tady vzal?“

„Taky jsem se mírně řečeno podivil,“ odpověděl jí Moorewell, „ale přijel za námi v důležité věci, která nesnese odkladu.“

„Já vím, Cheyennové mají problémy,“ vyhrkla Louisa. „Chudáčci…“

„Prosím?“ překvapeně vzhlédl šerif a sklouzl pohledem k Horskému Medvědovi. „Co vy o tom víte, Louiso?“

Indián mlčel a upřeně se díval malé Millerové do očí.

Líbila se mu. Líbila se mu tolik, že měl pocit, jako by do něj udeřil blesk. Nijak ho přitom nezaráželo, že je to běloška. Byl vychován v úctě k dobrým bělochům, ve stejné úctě, kterou z jistých dávných důvodů požívali někteří bílí muži a ženy v očích jeho otce. Otec odešel do věčných lovišť, ale jeho výchova v synech zůstala.

Proto Horskému Medvědovi nepřipadalo podivné, že se zakoukal do bělošky. Jiný Indián, z nějakého cizího kmene a dalekého kraje, by na takovou myšlenku snad ani nemohl přijít, ale Cheyenn z kmene, který žil poměrně blízko města Little Tearu, se na věci díval jinak.

Říká se tomu historický vývoj.

Tentýž historický vývoj, který měl jednoho dne zlomit hrdost Indiánů a podřídit je nadvládě bělochů na jejich rodném kontinentě.

„Já nic nevím,“ zavrtěla hlavou Louisa, „ale… no, jak bych vám to řekla… Ehm, věřil byste, že je možné, aby k nám promluvil duch náčelníka Bledého Měsíce?“

Šampión rodea Mick Stone se opil pod obraz.

Tolik pití se nedalo vydržet, aniž by to s člověkem nezacloumalo. Ovšem když dovolil jednomu kovbojovi, aby mu nalil, druhému to odmítnout nesměl, protože by ho urazil. Navíc Mick vůbec neměl v úmyslu odmítat drinky. Docela rád se napil až na dno svých možností.

Vydržel hodně. Mohl pít jako rozpálený písek pouště a pořád měl na jazyku sucho.

Po hodině nezřízeného přiťukávání skleničkami a halasného řehotu chlapi přitáhli Zrzavou Máry. Tohle přestárlé děvče nasávalo levný chlast od rána do večera a tudíž na něm bylo tak závislé, že za skleničku nejhorší bryndy bylo ochotno udělat cokoliv.

Rozdovádění chlapi ji zbavili sukně, spodničky i spodních kalhot a vysadili ji na dlouhý nálevní pult. Z její velké bílé spodní košile vyčuhoval hubený zadek a pohled na něj chlapy rozdováděl.

„Klekni si na všechny čtyři, Máry!“ řičeli a plácali se do stehen.

Kdosi postavil před postarší šlapku sklenici, ona se sehnula, vystrčila na chlapy své tajemství, až dvěma z nich úžasem spadly klobouky z hlav a jeden poznamenal: „Tak člověk celej tejden čumí kravám na zadky, a teď todle! Člověk by řek, že v tom nebude žádnej rozdíl – a taky není – ale kravskej zadek mě teda takhle pěkně nenažhaví, co, chlapi?!“

Odpovědí mu byl nezřízený řehot, cinkání sklenic a oplzlé výkřiky.

Zrzavá Máry se mezitím postavila na všechny čtyři.

„Máry, udělej bejka! Zlýho bejka!“ požadoval Bob Carter.

Děvka vyvalila krví podlité oči a zabučela jako vyděšené tele.

Kovbojové ten zvuk okamžitě identifikovali. Měli na takové zvuky uši a hned poznali, co se Máry nevědomky povedlo. Znovu propukl halasný řehot.

„Máš připravený divoký tele, Micku!“ křičel Bill Crosby. „Zkus ho zkrotit! Sázím na tebe pět babek, že nevydržíš dýl než sedům vteřin!“

Přidávali se další.

„Já sázím tři!“

„Já dva dolary!“

„Já deset, že na ní nevydrží ani pět vteřin!“

„Já taky pět!“

Náhlý popud vyvolal sázkařskou horečku.

Bill Crosby se ujal banku a zanedlouho vyzval šampióna na vratkých nohou, aby vylezl na stůl a usedl na divokého oře.

Máry se ta hra docela líbila. Měla najednou dost co pít a navrch si ještě u bankéře sázek vyžádala za to představení celou láhev. Když přislíbil, její opilá očka se rozzářila a vaky pod nimi na okamžik zmizely.

Jediný, kdo si nebyl jist, jak to asi dopadne, byl Mick Stone. Saloon se mu už před pár desítkami minut zamlžil a rozkomíhal. Kouř ho pálil do očí a z toho řevu se mu točila hlava.

Ale soustředil se a zablekotal: „To mám na ni vlézt?“

„Jasně!“ řičeli kovbojové a přistavili mu k baru židli a stůl, aby mohl na bar vystoupit jako po schodech.

„Už lezu…,“ zabručel opilý Stone a za pomoci několika ochotných podpůrných paží se vypotácel nahoru.

Kráčel k Máry. Bylo to snad jen pět yardů daleko, ale než k ní dorazil, uplynulo pár dlouhých minut, plných nejistoty a vratkých kroků tam a zpět.

Když už byl asi na yard od ní, měl pocit, že už je těsně u ní a tak na ni usedl.

Usedl však do prázdna a spadl za bar. Tento jeho nechtěný úkon byl provázen řinčením rozbíjejících se sklenic a řehotem kovbojů.

„Vrať nám prachy, Bille!“ požadoval kdosi. „Spadnul z ty starý kobyly dřív, než na ni sednul!“

„Nahnala mu strach!“ přidal se další.

Ale Bill Crosby tvrdošíjně vrtěl hlavou. „Kdepak, pánové, to nepřipadá v úvahu! Rodeo ještě nezačalo! Nevymejšlejte si na mě podvody!“

Za barem se vynořila Mickova vyjevená hlava. Vycenil zuby a znovu se sápal nahoru. Měl zrovna světlejší chvilku. Pár chlapů mu zase pomohlo.

Tentokrát si už dal pozor a ztěžka dopadl na hubená záda šlapky. Pak jí vyhrnul košili a poplácal ji po zadku.

„Tak jak, kobylko? Shodíš mě?“

Máry na sobě cítila nesnesitelnou tíhu, ale nechtěla zkazit zábavu. Opravdu měla v úmyslu popojít aspoň o krok kupředu, ale jakmile zvedla levou ruku, aby ji posunula dopředu, pravá se pod ní podlomila, Mick ztratil rovnováhu a po hlavě padal na podlahu mezi špinavé holínky chlapů.

Máry ležela rozplácnutá na baru a ztěžka lapala po dechu, Mick se zvedal z prken a kovbojové z něj otřepávali prach.

„Bylo to dobrý, Micku, fakt že jo! Vydržels celejch osum vteřin!“

„Jasně, to tady ještě nikdo nevydržel! Na starý Zrzce Máry nevydržel nikdo dýl než dvě vteřiny!“ zařval kdosi dvojsmyslně a zábava se znovu rozproudila.

Barmanka a její pomocníci nestačili nalévat, obecenstvo si šlo odpočinout ke stolům a zkusilo další partičky pokeru. Mick Stone využil chvíle, kdy se octl mimo střed pozornosti, a vyloudal se ven na verandu.

„Pro dnešek to stačilo,“ řekl si pro sebe a zhluboka nasál do nosu svěží vzduch.

Hotel stál na druhé straně, přímo proti šerifově úřadovně. Ale Mick nešel přes ulici. Opatrně kladl kroky na vrzající prkna verandy, aby náhodou nevzbudil některou ze svých místních obdivovatelek, protože by byl dost nerad, aby ho viděla v tomhle zuboženém stavu. Levou rukou se opíral o stěnu domů, které míjel, až došel k šerifově úřadovně.

Ještě se tam svítilo.

Nemínil se plést do šerifových věcí, s tím neměl z minulosti dobré zkušenosti, takže se pootočil doprava, nasměroval proti hlavnímu vchodu hotelu, vykročil – a minul tři dřevěné schůdky jen o pár centimetrů. Nicméně přesto spadl do prachu Mainstreet.

Tiše zaklel, přemluvil se, vstal a na zdřevěnělých nohou se nejistě sunul kupředu.

Vtom vzduchem cosi zasvištělo a dopadlo mu to na krk.

Mick podvědomě, čistě díky pudu sebezáchovy pochopil, že to bude laso. Snad ho to napadlo proto, že měl kovboje ze saloonu pořád ještě před očima, ale to bylo jedno. Laso se mu však tím pádem nestáhlo kolem krku, ale pod rameny.

Pak následovalo zaškubnutí, Mick snadno ztratil rovnováhu a znovu ležel na zemi.

Tiché mlasknutí pobídlo koně neznámého lovce lidí a nic nechápající Mick byl vlečen prachem ulice.

Slyšel jen dusot kopyt koně před sebou. Drobná zrníčka písku a prach se mu dostávaly do očí, proto je držel radši zavřené a snažil se chytit napnutého lasa, aby se zvedl aspoň na lokty, protože takhle ho to otáčelo z boku na bok.

Byl úplně střízlivý. Veškerý alkohol z něj v tu chvíli rázem vyprchal. Marně přemítal, kdo se mu to chce takhle ošklivě pomstít. A za co.

Na konci ulice s ním kůň opsal velkou smyčku a vracel se.

Mick zatínal zuby, protože se vinou odřenin hlásila o slovo všude na rukou a nohou bolest, ale ještě nekřičel. Teprve když opět spatřil světlo šerifovy úřadovny, chystal se zařvat, ovšem v tu chvíli to s ním škublo, zastavil se a pak už jen slyšel, jak neznámý kůň uhání pryč z města.

Dveře šerifovy úřadovny se otevřely.

Šerif Moorewell zaslechl nějaké podivné zvuky, proto se šel podívat, co je způsobilo.

„Hej, támhle někdo leží!“ ukázala před sebe Louisa.

Šerif přikývl a vykročil. Než však došel k ležícímu tělu, vyšel na verandu i Horský Medvěd.

V té chvíli zasvištěl nad šerifovou hlavou šíp a se zlověstným drnčením se zapíchl kamsi do dřeva za něj.

John Moorewell padl na chodník, otočil se a zvolal: „K zemi!“

Louisa ho hned uposlechla, ale Indián ne. Pořád stál vedle dveří. Jako skála, napadlo šerifa.

Ted’ nevěděl, co má udělat dřív.

Horský Medvěd mu s rozhodnutím pomohl. „Šerif může klidně vstát. Noční šelma už nevystřelí. Nezasáhla cíl.“

John Moorewell vstal. Kousek od něj se ze země sbíral mistr rodea a tiše úpěl.

„Je vám něco?“ starostlivě se zeptal šerif. „Ale to jste přece vy, pane Stone? Co jste komu udělal? Co vám je?“

„Už nikdy v životě nebudu škrábat brambory,“ odpověděl Stone. „Jestli se ty chudinky pak čítej tak jako já teď, tak je hrozně lituju.“

Šerif spatřil laso a hned mu bylo jasné, co se stalo.

„Pojďte se mnou, Micku. Položíte se na postel a já pošlu pro doktora…“

„Vy tam máte postel?“ kývl Mick hlavou k úřadovně.

„Jasně…“

„Vevnitř?“

„No… v cele.“

„Tak to děkuju, nechci,“ zavrtěl hlavou Stone. „Nejsem blázen, abych dobrovolně lezl do vězení. Najdu si doktora sám. Ale až ráno. Nebude to tak hrozný.“

„Když myslíte,“ pokrčil šerif rameny a cvrnkl do klobouku na pozdrav, když Mick odcházel.

Šampión se po pár krocích ještě otočil a dodal: „Šerife Moorewelle?“

„Jo?“

„Kdybyste se náhodou rozhodli jít po tom chlapovi, co mě nevím proč vláčel po městě, tak mi dejte vědět.“

„Proč?“

„Pojedu s várna.“

„Vy?“

„Jo. Půjčíte mi hvězdu pomocnýho šerifa?“

Šerif dlouho neuvažoval. „Když myslíte…“

„Díky.“

„Není zač.“

Pak se Moorewell otočil a vracel se k úřadovně. Zvedl oči a podíval se před sebe.

Ti dva se na sebe znovu zamilovaně dívali. John Moorewell byl dost velký znalec lidí, aby mu taková podstatná drobnost neunikla. Ale málem by si nevšiml toho podstatného: Vystřelený šíp vězel v prknech vedle jeho dveří. Ale nebyl jen tak. Visela na něm Indiánova kožená vesta, ze které se právě opatrně svlékal.

„Tak myslím, že jsme si řekli všechno,“ shrnul šerif nedlouhý rozhovor a podíval se na Louisů a mladého Indiána. Pokud ty nešťastné události k něčemu budou, říkal si v duchu, pak aspoň k tomu, že svedly dohromady tyhle dva mladé lidi.

„Ano,“ přikývl Indián. „Horský Medvěd je moc rád, že šerif přijede do tábora Cheyennů, aby se podíval, co se stalo.“

„Budu o vás mít strach,“ řekla Louisa. Dívala se přitom na šerifa, ale z tónu jejího hlasu jasně vyplývalo, že má na mysli především Horského Medvěda.

Šerif si hrál s šípem.

„Je to šíp cheyennských bojovníků,“ řekl Indián.

„Ale vy jste o všechny přišli,“ přikývl šerif. „Nebo jste si mezitím vyrobili nějaké nové?“

Indián pokrčil rameny. „Není lehké vyrobit šíp. Trvá dlouho. Bojovníci přišli o zbraně dnes ráno. Nikdo nemá tyhle šípy.“

„Jenom noční šelma,“ dodal šerif.

„Ano,“ souhlasil Horský Medvěd. „A my ji musíme najít a zahubit dřív, než ona zahubí nás.“

„Ještě něco, chlapče,“ řekl šerif. „Proč noční šelma nejdřív táhla po ulici bledou tvář a proč potom střílela na vás?“

Indián se mírně předklonil.

„Noční šelma se spletla. Myslela si, že bledá tvář je Horský Medvěd. Když pak uviděla Horského Medvěda na verandě domu, rozzlobila se na svůj omyl, a proto špatně střílela. Kdyby nebyla rozzlobená, Medvěd by už nežil.“

„Panenko skákavá!“ vykřikla zděšeně Louisa. „To by přece bylo strašný!“

A když viděla, že nato oba muži ztichli, rozpačitě se pootočila k Johnu Moorewellovi a plaše dodala: „Že ano, šerife?“

Druhý den ráno předal šerif instrukce Long Johnovi, který ho měl zastupovat po dobu jeho nepřítomnosti. Zástupce byl pochopitelně zvědavý, co má Moorewell za lubem.

„Takže vy chcete následující dny a noci trávit v táboře Cheyennů?“ konstatoval Long John. „Nepřipadá vám poněkud neobvyklé, že ti hrdí Indiáni požádají o pomoc bělocha?“

John právě dával do sedlové brašny krabičky s náboji a nějaké sušené maso. Uvědomil si, že Long John mluví jistým druhem šroubované oxfordské angličtiny. Téže angličtiny, kterou často používal on sám. Že by to bylo nakažlivé? I tady na drsném Západe? Pak se zamyslel a zeptal se: „Nevíte, jestli má Lee v obchodě nějaké skleněné korálky?“

Jeho zástupce pokrčil rameny. „Snad jo… Ale neodpověděl jste mi, Johne.“

„Jasně, máte pravdu, příteli, jde vskutku o velmi nezvyklou záležitost. Z vyprávění Horského Medvěda jsem vytušil, že mají strach z nadpřirozených příčin všech těch jevů a že se mi to bojí říct.“

„Nadpřirozené jevy?“ divil se Long John.

Šerif se usmál. Pochopitelně že mu nepověděl o noční seanci místních žen a dívek, protože je nechtěl shodit. Louisa ho o to sice požádala, ale pomlčel by i tak, protože na tyhle babské tlachy nevěřil. I když – že se to stalo zrovna ten večer… Pak ale našel vysvětlení: Bába Lucasová musela vidět přijíždět Indiána a to ji inspirovalo.

„Jo, nadpřirozené jevy, příteli,“ usmál se šerif, i když mu do smíchu nebylo, když pomyslel, že s Cheyenny nebyly nikdy žádné problémy. Teď se je někdo snažil z neznámého důvodu vyhnat z jejich tábora, možná z celé rezervace. Důvodů mohla být spousta: od zlatokopů, kteří chtěli nerušeně prohledat indiánské hory, až po agenty, kteří všude po zemi vykupovali pozemky pro železnici. Ovšem na druhou stranu – metody, o kterých se Horský Medvěd zmiňoval, nebyly zase takové, aby se z nich dalo soudit na dílo nějakého přitroublého opilého desperáta.

Někdo si s tím totiž dával práci. Dřív než něco provedl, přemýšlel o tom. A taky měl asi dost času…

„No, nechci vám do toho mluvit, šerife,“ pokračoval Long John. „Ale rozmyslel jste se dobře?“

„Rozmyslel, příteli,“ usmál se šerif a hodil si sedlové brašny přes rameno. „A proto jsem rád, že mi do toho nemluvíte.“

První zastávka zavedla šerifa a jeho koně jenom přes ulici ke Kentově hotelu. John Moorewell sesedl, uvázal koně a vešel do přijímací haly. Namířil si to k recepčnímu stolku.

„Dobrý den, šerife,“ usmál se na něj sám naškrobený hoteliér Lou Kent. „Už jste u nás dlouho nebyl.“

„Až vyhraju v pokeru. Nějakou slušnou částku,“ usmál se šerif.

„Óóó, přece nechcete tvrdit, že by náš podnik byl předražený…,“ ukláněl se devótně Kent.

Šerif pokrčil rameny. „Tvrdím jen, že mi schází pár drobných, abych se u vás mohl ukazovat častěji… Ovšem na druhou stranu si myslím, že by mě tu vaši hosté stejně neradi viděli. Domnívám se, že šerifa by na veřejných místech nemělo být moc často vidět. Snad jen v případě krajní nouze.“

„Já…,“ chtěl něco namítnout Kent, ale nic ho nenapadlo.

„Máte tu prý toho mistra ve skákání na býčích hřbetech,“ poznamenal šerif.

„Ano, je nám vskutku ctí, že u nás pan Mickey Stone bydlí,“ zvedl hoteliér obočí a promluvil přitom podezřele nahlas.

Šerif na něj překvapeně pohlédl.

Lou Kent se křečovitě usmál a ukázal prstem přes šerifovo rameno dozadu.

John Moorewell se ohlédl.

Hoteliér ukazoval na křesílko u okna. Bylo vidět, že v něm někdo sedí a čte si noviny. Šerif poděkoval a vykročil tedy k oknu.

Byl to Mick Stone a studoval nejnovější výtisk zdejších novin. Harvey Jingel přinesl rozhovor s ním na první straně. Aniž by zvedl hlavu, zeptal se šerifa: „Četl jste to? Šikovnej člověk, ten Jingel. Skoro je ho pro tohle město škoda.“

„Harvey Jingel s tímhle městem vyrostl. Když sem přijel, neuměl ještě téměř nic. Kdybyste věděl, co všechno jsme si museli přečíst, než se naučil psát… Ale musím přiznat, že se učil rychle. Je velkou konkurencí našemu kronikáři.“

Mick pokýval hlavou a odložil noviny na stolek. Pak ztěžka vstal a nasadil si klobouk.

„Takže jedeme?“

Šerif znalecky zhodnotil Stoneův stav. I přes košili bylo vidět, že je obvázán snad po celém těle. Jenom krk a hlavu neměl pod obvazem.

„Strávil jste noc u našeho doktora?“

„Dá se to tak říct,“ ušklíbl se Stone a popotáhl si opasek s kolty o něco výš.

„Už jste si vyzkoušel, jaké to je, když se posadíte na koně?“ zeptal se šerif starostlivě. „Sice jste projevil zájem jet se mnou, ale v tomhle stavu budu respektovat, když svůj slib zrušíte.“

Mick Stone se suše zasmál.

„Máte recht. Celý tělo mě pálí, jako by na něj pražilo slunce Liána Estacada. Ale pokud to na hřbetě koně nebudu moct vydržet, tak za várna poběžím po svejch.“

„Oukej, doufám, že jste výjimečně dobrý běžec.“

„To nevím, ještě jsem to nikdy nezkoušel… Jedeme teda?“

„Jste-li připraven…“

„To jsem,“ odpověděl šampión. „A věřte, že jestli najdu toho lumpa, co mi sedřel kůži z těla, tak mu to ošklivě oplatím.“

„Ještě něco,“ ozval se šerif. „Jen se na chvíli zastavím u Leeho…“

„Korálky jsem koupil,“ namítl suše Mick. „Jestli myslíte tohle…“

„Myslím…,“ ohlédl se překvapeně šerif. „Jak jste na to přišel?“

„No,“ podrbal se na hlavě Mick. „Napadlo mě je vzít, když jsem byl v noci v obchodě, abych pro doktora nakoupil nějaký obvazy. Měl jich v ordinaci podle očekávání příliš málo… Na mě… málo.“

Mlčky ujížděli prérií.

V poledním slunci a v oblaku zvířeného prachu se mluví špatně. Jeli, aby byli brzy v horách. Šerif znal cestu do tábora. Horský Medvěd se tam vrátil ještě v noci. Tvrdil, že by nedokázal usnout v domě bledých tváří, přestože mu šerif ochotně nabízel nejen lůžko v prázdné cele, ale také postel ve svém domě.

Jakmile Indián;, vyřídil poselství, nasedl na koně a odjel.

Šerif chtěl jet po jeho stopách, ale noční vítr je rozfoukal.

K horám to bylo ještě asi dvě míle, pak je čekaly ještě tři hodiny cesty a pozdě odpoledne mohli dorazit do tábora. Jeli tou nejkratší cestou a snažili se nešetřit zbytečně koně. Hnala je zvědavost.

Kolem půl jedné míjeli dva stromy.

Když se dostali na jejich úroveň, oba koně překvapivě klopýtli a jezdci se zřítili mezi suché drny. Šerif byl na nohou hned, ale Mick Stone zůstal chvíli ležet. Když k němu John Moorewell doběhl, uviděl, jak mu na čele vyvstaly mohutné kapky potu. Mick zatínal zuby.

„Bolí to, že,“ konstatoval šerif.

„No,“ procedil mezi zuby Stone. „Myslím, že mi to snad už stačilo. Další takovou projížďku jako včera v noci bych patrně odmítl.“

Pak pomaličku vstal a opatrně se osahával.

„Kam sáhnu, tam jsem odřenej…,“ zavrčel. „Co se to vlastně stalo?“

Šerif mezitím prohlížel koně. Oba měli ošklivě vypadající krvavé rány na předních nohou, ale podle všeho neměli nic zlomeného.

„Nemáte kousek obvazu?“ zeptal se Micka a zatvářil se přitom omluvně. „Vím, zní to jako…“

„Jako žert, chápu,“ přikývl Mick, vyhrnul si rukáv levé ruky, sáhl si na loket, ale obvaz nesundal. Raději si vyhrnul rukáv pravé ruky a odtud odvázal obvaz, který utrhl a podal šerifovi. Ten provizorně ošetřil koně a pak se vrátil ke stromům na místo, kde spadli.

Ve výšce asi dvaceti centimetrů byl natažen drát.

„Sakra,“ zaklel Mick. „Široko daleko nic, jenom tyhle dva stromy. Dva opuštěný stromy uprostřed prérie a my jako blbci vjedeme mezi ně, místo abysme je objeli stranou… Ten drát moh bejt nataženej jenom tady mezi nima!“

Šerif pokýval hlavou.

„No, zamyslete se, Micku.“

„Nad čím?“

„Nad tím, proč jsme projeli mezi dvěma opuštěnými stromy.“

„Hm… co já vím…“

„Nepřitahovalo vás to nějak?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Mick. „Možná jo…“

Šerif vstal. „Ty dva stromy jsou jako brána. Nebo jako vchod. Možná nás mezi ně zavedla jenom podvědomá dětinská hravost, která lákala a bezděčně nám říkala: Projed’ tudy, projed’… Je to takový zvláštní uspokojivý pocit, když mezi nimi člověk projede, že?“

„Pokud přitom nespadne z koně,“ zakřenil se Mick, „ale asi máte trochu pravdu, šerife… Něco na tom je.“

„Potvrzuje to jednu moji domněnku…,“ zamyslel se Moorewell.

„Jakou?“

„Že noční šelma není žádný hlupák.“

Seděli kolem táborového ohně a mlčky pozorovali tančící Indiány. O koně se jim hned po příjezdu ochotně postaral cheyennský medicinman, vysoký, vážný muž, jehož tvář brázdil bezpočet vrásek. Nyní tančil spolu s ostatními. Byl zahalen v medvědí houni, na hlavě měl hrůzostrašnou masku a v ruce oštěp s třásněmi.

„Proč tančíte?“ zeptal se po chvíli Moorewell Horského Medvěda. „To je na uvítanou?“

Mladík vážně přikývl a řekl: „Ano. Vítáme mezi sebou bledé tváře. Rozhlížej se, velký šerife, a vyber si mezi přítomnými ženami jednu, která se ti bude zdát dobrá pro dnešní noc.“

Šerif strnul a otočil se k Mickovi.

Mistr rodea se zašklebil a pokrčil rameny. „Zvyk je zvyk, šerife. Dneska se o tom učej i malý děti ve škole…“

Tato zřejmá narážka na šerifovu manželku – učitelku v městské škole – píchla Moorewella u srdce. Šerif totiž nebyl člověk, který by toužil po záletech. Ale také věděl, že nesmí zdvořilou nabídku Indiánů odmítnout. Ti viděli tyhle věci prostě trochu jinak než bělošské církve. Pro ně bylo nepředstavitelné, aby muž trávil noc bez ženy, když nemusí.

Šerif si povzdechl.

Mick to jasně slyšel, ale nic nenamítal. Dělal, že neslyšel, a ohmatával si rány. Hned po příjezdu mu je medicinman ošetřil. Abychom se vyjádřili přesněji: Nejdříve ošetřil koně, a teprve pak jeho. Ovšem Mick se cítil podstatně líp, což se projevilo i tím, že si z nabízených indiánských dívek na noc taky jednu vybral.

Jmenovala se Ranní Hvězda.

Když na ni šerif ukázal, shromáždění Indiáni pochvalně zamručeli a Horský Medvěd řekl: „Šerif si vybral nejmilejší dívku kmene.“

Pak večer skončil a šerif se odebral do teepee, které pro něj Indiáni vyhradili. I tomu se bránil, protože je kvůli němu museli další Indiáni uvolnit stejně jako vedlejší stan pro Micka, ale hostitelé nechtěli nic slyšet.

Vstoupil.

Ranní Hvězda ležela pod kožešinami, vykukovaly jen čiperné oči, dlouhé černé vlasy, usměvavá ústa a holá ramena.

„Šerif chce zahřát?“ zeptala se šibalsky.

John Moorewell klesl k jejímu lůžku. Dlouze se na ni zahleděl a pak ji pohladil po vlasech. „Ranní Hvězda je krásná…“

„Krásná? Jenom krásná?“ posmívala se Indiánka.

Šerif pokrčil rameny.

„Do duše ti nevidím, děvče.“

„Šerif má pravdu.“

„Ve městě mám ženu,“ řekl Moorewell a zahleděl se do očí, které ho propalovaly jako žhavé uhlíky.

„Bílí muži mají ženy. Rudí bratři také. Ale ty jsi host. Nesmíš být sám. Cheyennové by byli špatnými hostiteli, kdyby šerifa nechali bez ženy.“

John Moorewell vzdychl a lehl si vedle dívky. Jediný kus oděvu, který přitom odložil, byl klobouk.

„Budeme spát,“ řekl.

Dívka se vztyčila na lokty. Spatřil její drobná, ale hezká ňadra.

„Ranní Hvězda se šerifovi nelíbí?“

„Líbí… moc líbí…“

„Tak proč si k ní šerif nelehne?“

John Moorewell káravě zvedl ukazováček. „Ranní Hvězda je moc zvědavá. Měla by se otočit a spát. Zítra ji čeká hodně práce. Stejně jako šerifa.“

Ovšem dívka se nechtěla dát odbýt. Byla zvědavá, jak vypadá bílý muž, když se svlékne. Zvědavé byly i její družky a jistě se už nemohou dočkat rána, až jim o něm povypráví. Zároveň cítila povinnost, kterou musela splnit, aby nezahanbila svůj kmen.

Šerif tohle všechno věděl. Ale pomyšlení na manželku Sáru mu prostě nedovolovalo podlehnout, přestože pokušení bylo velmi silné.

Ranní Hvězda pomalu odhrnula kožešiny.Šerifa zaplavila silná, pronikavá vůně, a pomyslel si, že by se výrobci parfémů ve Francii teď museli hanbou propadnout do země. Tohle byla příjemná, nikterak vtíravá, ale přesto působivá vůně.

Vzdychl.

„Čím to Ranní Hvězda tak krásně voní?“ zeptal se.

„To je mast, kterou vyrábí náš medicinman. Každá žena od něj dostane jinou…“

„Hm, myslíš, že mi dá recept?“

„Co je to – recept?“

„Aha… jasně. To je listina, na které stojí psáno, co všechno do té masti dal.“

Dívka se usmála. „Chceš tu vůni pro svou ženu?“

„Ano,“ přikývl.

Dívka se zamyslela a pak řekla: „Tvoje žena na tebe nebude hrdá, když si nelehneš s Ranní Hvězdou!“

Svatá prostoto! křižoval se v duchu šerif. Tomuhle říkám rozdílný přístup k životu! Jak takové děvče může tušit, že bych Sáru zarmoutil, kdyby se dozvěděla, že jsem byl s jinou. Tohle děvče je celý život vychováváno v opaku. Kdyby měla muže a on se octl ve stejné situaci jako já, byla by pyšná, že se mu dostalo takové pocty!

Znovu ji pohladil.

Neměl šanci uniknout. Jestli se s Ranní Hvězdou nevyspí, pak zostudí ji i celý kmen, a jeho příjezd nakonec nebude k ničemu.

Jak z toho ven? Existovala vůbec nějaká možnost?

Vtom se zvenku ozval srdceryvný výkřik. Šerif zbystřil a vyskočil na nohy. Křik přicházel z vedlejšího stanu.

„Promiň,“ řekl Ranní Hvězdě a vyřítil se ven.

Jedním skokem se octl uvnitř teepee, odkud se ozývalo ječeni.

Rozhlédl se a hned poznal, co se stalo.

Uprostřed stál svlečený Mick Stone.

Svlečený… to snad nebylo to pravé slovo. Mick tam sice stál bez šatů, ale jinak byl od krku až k patě obvázán jako housenka v kukle.

Dívka, kterou si pro tuto noc vybral, seděla v lůžku z kožešin, držela se oběma rukama za hlavu a křičela.

Šerif zvedl ruku.

Ztichla.

„Okamžik,“ řekl šerif a vyšel před stan. Tam se mezitím shromáždili Indiáni.

„Všechno je v pořádku,“ uklidňoval je. „Ráno vám vysvětlím, co se stalo.“

Indiáni chvíli bezradně postávali, pak pohlédli na Horského Medvěda, protože to byl on, kdo do tábora přivedl bledé tváře. Mladík přikývl a naznačil pohybem hlavy, aby se všichni odebrali zpátky do stanů.

Pak se i šerif vrátil do stanu Micka Stoneho.

Jeho Indiánka se už přece jen trochu uklidnila.

„Mineava se omlouvá,“ řekla. „Netušila, že bledé tváře vypadají pod šaty úplně jinak…“

Mick rozpačitě přešlápl.

„To mám smůlu, co?“ poznamenal. „Nejhezčí holka mýho života, a je úplně blbá!“

Šerif se vrátil do teepee. Poklekl k Ranní Hvězdě a podával jí kožený váček, který si přinesl od Micka. „Podívej se,“ řekl. „To je pro tebe.“

Indiánka zvědavě rozvázala koženou šňůrku a strčila dovnitř ruku. Když ji vytáhla a otevřela dlaň, vytřeštila oči.

„Skleněné perly! A tolik barev! Čím si to Ranní Hvězda zasloužila? Teď bude mít nejkrásnější šaty ze všech žen kmene Cheyennů!“

Šerif pokrčil rameny.

„Ranní Hvězda si to zasloužila svým pochopením.“

Dívka nechápavě zvedla oči od korálků. „Nerozumím…“

A šerif jí začal dlouze vysvětlovat, co pro bledou tvář znamená věrnost. Vysvětloval jí, že by jeho žena plakala, kdyby se dozvěděla, že dal přednost jiné.

„Ale ona tu není!“ odporovala Ranní Hvězda. „Jak jí šerif může dát přednost?“

Šerif vysvětloval, že myšlenku na svou ženu nosí v hrudi, kde má srdce, a že jeho žena je tudíž stále s ním…

Vysvětlování trvalo značnou dobu, ale pak Indiánka přece jen aspoň trochu pochopila…

„Takže Ranní Hvězda udělala s šerifem obchod?“ zeptala se zklamaně a ukázala na korálky.

Šerif zavrtěl hlavou.

„Ranní Hvězda potěší šerifa nejvíc, když ho poslechne a dá na jeho slova, protože je myslel velmi vážně.“

To bylo na indiánské děvče příliš. Ze všeho si vzala nakonec jenom jedno: Jejím úkolem je hosta potěšit. A když jí říká, že ho potěší nejvíc, pokud se s ním nevyspí, je to neobvyklé, ale nezostudil ji tím. Potěšila ho nejvíc, jak chtěl. Totéž poví ráno svým družkám.

Spokojeně si lehla. V obou dlaních svírala drahocenný měšec s korálky a zanedlouho usnula.

Zato šerif nemohl usnout.

Pořád musel myslet na to, co právě odmítl.

Nebyl si tak docela jist, jestli udělal opravdu dobře. Proto si alespoň lehl vedle spícího děvčete. Přitiskla se k němu jako dcera k otci.

To by snad nemělo vadit, pomyslel si John.

Šerif měl první noc v táboře Cheyennů divoké sny. Dokonce přitom probudil Ranní Hvězdu, která ho pak utišovala, protože sebou tak divoce házel.

Zdála se mu změť nejrůznějších dojmů toho dne. John byl v podstatě chladnokrevný muž, ale existovaly jisté věci, které ho uměly rozházet jako každého z nás. V tomto případě to byla krásná indiánská dívka. Potlačil v sobě jisté prastaré pudy, a to se mu vymstilo v podobě snů.

Zdálo se mu, že ho Sára opouští. Cítil přitom bolest, která byla větší, než kdyby do něj zločinný desperát vystřílel plné dva kolty. Sára odjížděla z města na jeho koni, a proto nemohl nikde narychlo sehnat stejně rychlé zvíře. Byl dokonce nucen sednout si na kovářova osla, a ten jeho koni pochopitelně nestačil, Sára se stále více vzdalovala a nedbala na jeho volání.

„Sáro, vrať se!“ volal šerif ve snu, ale bylo ho slyšet i v cheyennském teepee.

„Pssst,“ konejšila ho Indiánka. „Však ona se vrátí…“

Po chvíli se šerif přece jen probral.

Ale zážitek ze sna v něm zůstal.

Zamračeně se díval do pohledné tváře Ranní Hvězdy.

„Promiň, děvče,“ řekl. „Něco se mi zdálo.“

„Bylo to ošklivé?“

„Ano. Moc.“

Chvíli si povídali o různých věcech, hlavně o posledních událostech mezi Cheyenny, pak zavřeli oči a chystali se dál spát.

Vtom šerif zaslechl něco podezřelého.

Zvedl se na lokty a pozorně se do těch zvuků zaposlouchal.

„Slyší to Ranní Hvězda?“ zeptal se.

Dívka zavrtěla hlavou. „To praskání?“

Šerif přikývl.

„To je táborový oheň.“

„Teď v noci?“ divil se šerif.

„Náš medicinman ho stále udržuje,“ poznamenala dívka a chytila šerifa za ramena. „Ať šerif spí… Ráno bude unavený a Cheyennové si budou myslet, že za to může Ranní Hvězda! Žena má muži sílu dávat, a ne mu ji brát!“

„Nelíbí se mi to,“ řekl šerif a odhodil přikrývku. Vstal. Nemusel se oblékat. Byl pořád oblečený.

Rozhrnul vchod a vyšel ven.

To, co spatřil, bylo děsivé.

Praskavé zvuky se ozývaly všude kolem tábora.

Vydával je oheň.

Oheň, který zachvátil okolí tábora. Plameny všude kolem olizovaly křoví, stromy a trávu. Praskání sílilo a způsobovalo, že Indiáni vybíhali ze svých příbytků.

Šerif na první pohled pochopil, že kdosi podpálil velký prstenec kolem tábora. A oheň se blížil. Už nebyl dál než takových dvacet metrů od prvních teepee.

Nezbyl čas na dlouhé přemýšlení.

Šerif skočil k táborovému ohni, vytáhl z plamenů hořící poleno a běžel s ním proti ohni. Deset kroků od stanů založil další požár, ale zároveň oheň zdusával tak, aby se nerozšiřoval k táboru.

Sotva se od něj plameny vzdálily na půl metru, táhl pomyslnou ohnivou čáru dál.

Indiáni pochopili.

Tohle byl starý trik: zakládání protipožáru. Plameny agresivního ohně se střetnou v půli cesty s druhým požárem a oheň zhasne, protože se nebude mít kam šířit. Bylo to rychlejší a účinnější, když nebyl po ruce dostatek vody na hašení, a už se to na Západě mnohokrát osvědčilo. Lidé většinou bydleli v dřevěných příbytcích a museli si umět s ohněm rychle poradit, aby je nezahubil či nepřipravil o všechen majetek.

Stejně tak Indiáni.

Překonali překvapení a následovali šerifova příkladu.

Když skončili, už svítalo.

Nad táborem se vznášel štiplavý kouř, ale nebezpečí pominulo. Kolem tábora se táhl široký pruh spáleniště. Černá země vypadala bezútěšně. Vytvářela jakýsi ostrov.

Ostrov naděje pro Cheyenny. Přijde nějaká?

Šerif John Moorewell byl přizván na zasedání rady starších. Přivítali ho vážně, nicméně srdečně. Některé z mužů šerif znal ještě z dob, kdy byl náčelníkem kmene Bledý Měsíc. Po něm se jím stal jeho starší syn Skalní Orel.

Muži seděli mlčky kolem malého ohně a podávali si dýmku rokování.

Pak promluvil nejstarší.

Jmenoval se Hbitá Ještěrka a zřejmě to nebylo jeho první jméno. Jakkoli tohle jméno znělo pro bělocha posměšně, nejstarší Indián se jím pyšnil. Ještěrka je rychlé, bystré zvíře, pravda, žádný velký dravec, ale sympatické zvířátko, které se rádo vyhřívá na sluníčku…

„Poslední orlí pero přináší zkázu kmeni Cheyennů,“ uvedl pro začátek a šerif zbystřil.

„Poslední orlí pero?“ podivil se.

„Ano,“ přikývl Hbitá Ještěrka. „Před několika týdny přinesli naši lovci z orlího hnízda vysoko na skále poslední pero. Od té doby přešlo přes oblohu mnoho sluncí, ale další pero už lovci nenašli.“

„Nač je potřebujete?“ zeptal se šerif a vykoledoval si tím jen nechápavé pohledy přítomných. Ale Hbitá Ještěrka udělal zadost svému jménu. Jako prvnímu mu došlo, že šerif je přece bledá tvář a že nemůže znát všechny zvyklosti kmene.

„Dorůstají mladí chlapci. Když se stanou dospělými, dostanou orlí pero.“

„Aha, chápu,“ přikývl šerif. „A vy teď žádné orlí pero nemáte, takže…“

„Takže chlapci zůstávají chlapci. Kmeni Cheyennů hrozí zkáza, jestli nedorostou noví bojovníci. Když nebudou, nebudou ani děti a kmen zahyne.“

„To je takový problém?“ divil se šerif. „Hory jsou přece plné orlů!“

„Ano,“ souhlasil Hbitá Ještěrka. „Ale posvátné orlí hnízdo kmene Cheyennů je prázdné!“

Mick Stone se zatím nudil venku mezi Indiány. Poočku pokukoval po dívkách a divil se jejich věčnému chichotání. Zprvu si myslel, že to má něco společného s jeho noční produkcí, kdy zafačovaným tělem vyděsil darovanou dívku k smrti, ale pak mu došlo, že se takhle chichotají patrně neustále, když je někdo nablízku.

Když se tak procházel po táboře, spatřil za jedním ze stanů v ohradě ryzáka. Vskutku ohnivého ryzáka. Sice se klidně pásl, ale bylo na něm vidět, že je napjatý jako pružina. Že postačí sebemenší podnět a z očí mu vyšlehne blesk.

„Krásnej kůň,“ řekl si Mick a protáhl se. Došel k ohradě a opřel se o ni, aby si ryzáka prohlédl z větší blízkosti.

Kůň se k němu přiblížil, zafrkal, vyhodil zadníma, pak předníma, kroutil se a podrážděně podupával.

„Seš eště trouba, viď,“ řekl mu Mick a ohlédl se, jestli se na něj někdo nedívá. Když zjistil, že je sám, neodolal pokušení a přehoupl se přes ohradu.

Jedním skokem se octl na hřbetě bezradného koně, stehny pevně sevřel jeho boky a prsty zapletl do husté hřívy.

Následoval kolotoč nejdivočejších možných pohybů koně, který se chtěl stůj co stůj zbavit nepříjemné zátěže na svých bedrech.

Ale Mick se držel. Skřípal přitom zuby a tiše klel, protože ho každý otřes bolel, ale nepouštěl se.

Pak to však přišlo.

Začalo to nesnesitelným nutkáním kýchnout. Nakonec kýchl a v té chvíli se levou rukou pustil hřívy. Pravou se pak neudržel a kůň vycítil šanci.

Nečekaně vyhodil zadníma a Mick přelétl ohradu, dopadl na zem a zůstal ležet bez hnutí.

„Sakra,“ říkal si polohlasem. „Jestli jsem teď zůstal celej, tak přísahám, že budu v neděli ministrovat kaplanovi v kostele při ranní i večerní mši a že si na to oblíknu i tu buzerantskou krajkovou košili.“

Ale než si stačil spočítat kosti, kde se vzal, tu se vzal medicinman.

Mick se zahleděl na jeho tvář.

Medicinman měl na temeni hlavy pleš. Vypadalo to, že si ji vyholoval, protože Mick ještě od přírody holohlavého Indiána nikdy neviděl.

„Helou, starej brachu,“ řekl Mick. „Slušnej výkon, co?“

„To ano,“ usmál se medicinman, přitiskl Mickovi k nosu nějaký hadřík napuštěný vonnou látkou, Mick se nadechl a ztratil vědomí.

„Oukej, tak se na to hnízdo půjdeme podívat,“ řekl prostě šerif.

Hbitá Ještěrka varovně zvedl oči.

„To není možné,“ odpověděl suše. „Orlí hnízdo je posvátné. Smí k němu jenom medicinman kmene. Jinak nikdo. Hnízdo by ztratilo svou posvátnou sílu.“

„Jaká to je síla?“ zeptal se šerif.

„Síla mnoha věků,“ odpověděl starý Indián. „Co moje bílá hlava pamatuje, mladí muži Cheyennů dostávali orlí pera jenom z tohoto jednoho hnízda. Tam se rodí mužství. Jedině tam.“

„Jste si tím jist?“ usmál se šerif. „Takovou sílu má přece každý orel. Nebo jsou orlové z tohoto hnízda něčím jiní?“

„Jsou posvátní,“ řekl Hbitá Ještěrka. „Máme pro bledou tvář jasný důkaz.“

„Jaký důkaz?“ podivil se šerif.

„Od chvíle, kdy se Cheyennům ztratili posvátní orlové, přichází mezi ně noční šelma.“

Mick ležel na lůžku v medicinmanově stanu a cítil se lehce. Nic ho nebolelo, usmíval se a nejradši by se pořád smál. Pochopil, že mu medicinman dal nějaký lék, který ho zbavil trápení.

Chtěl mu za to poděkovat, ale nemohl promluvit.

„Psst,“ ozvala se z kouta hromada kožešin. „Bledá tvář musí šetřit síly. Nesmí hovořit.“

Mick mu chtěl odpovědět, že to dost dobře nedokáže, ale vydal jenom jakýsi sten.

Opravdu nemohl mluvit.

Ale jinak mu bylo bezvadně. Skoro stejně dobře, jako když minulý večer vstoupil do saloonu, aby se pozdravil s místními kovboji.

Pak už to stálo celkem za houby.

Dokonce i v noci málem zklamal…

Teď si však liboval, jak je mu dobře, mhouřil oči a nechával se ukolébat příjemnými vidinami, které ho unášely do hlubokého spánku…

Zasedání rady starších nepřineslo nic nového. John Moorewell z ní získal jenom dojem ještě větší bezradnosti Indiánů. Přestože byli hned po uhašení požáru prérie do okolí vysláni zvědové, aby se pokusili najít nějaké stopy, vrátili se s prázdnou. To bylo co říct, protože pokud rozený Indián opravdu něco umí, pak je to hledání stop.

Šerif teprve nyní zcela pochopil, proč pro něj Horský Medvěd vlastně přijel.

Nikdo mu to zatím nevysvětloval.

Zůstalo to někde mezi řádky, jak se říká.

Indiáni totiž věděli, že šerifovým úkolem mezi bledými tvářemi je nejen chránit své spoluobčany, ale také pátrat po příčinách tajemných jevů.

Pátrat a vyšetřovat.

Bylo pod jejich úroveň, aby šerifa otevřeně požádali třeba následujícími slovy: „Jsme pověrčiví, bojíme se duchů, někdo nás stále trestá a my si myslíme, že to není nikdo z živých… Pomozte nám, prosím!“

Tohle neříkali.

Ale mysleli si to, a šerif to vycítil.

Nejdříve ze všeho šel hledat Micka. Nikde ho však nenašel. Bylo mu to divné, ale pak si řekl, že se možná věnuje zkoumání půvabů některé ze zdejších indiánských dívek a ani by mu to neměl za zlé.

Když kráčel kolem svého stanu, kdosi z něj vystrčil ruku a stáhl ho dovnitř.

Šerif ztratil rovnováhu a vklouzl do stanu.

Ranní Hvězda.

Klečela u vchodu. Čekala na něj už delší dobu. „Šerif hledá svého přítele?“

„Jak to víš?“

„Ranní Hvězda vidí.“

„Ty o Mickovi víš?“

Indiánka pokrčila rameny. „Ať se šerif zeptá ve stanu medicinmana.“

„Proč?“

„Šerif uvidí. Ale nikomu ať neříká, odkud to ví.“

„Proč?“

„O medicinmanových činech se nesmí mluvit.“

O několik minut později šerif rozhrnul závěs vchodu do medicinmanova stanu. Spatřil nehorázný nepořádek. Všude se povalovala spousta podivných předmětů: zvířecí lebky, pařáty a drápy, pestrobarevně natřené kůže, vyřezávané dřevěné sošky a masky, nějaké kamení, protkané zlatými žilkami, a nejrůznější třpytivé drobnosti…

V koutě se cosi pohnulo.

„Je tu někdo?“ zeptal se šerif.

Odpovědí mu bylo jenom tiché zasténání.

Šerif tasil kolt a opatrně překračoval odporně zapáchající kůže.

V koutě někdo ležel.

Šerif odtud štítivě stáhl velkou bizoní kůži a spatřil…

Micka Stonea.

„Co vy tady? Utekl jste před děvčaty?“ usmál se šerif, ale Mick na to nereagoval. Jenom vyvalil bulvy a cosi nesrozumitelného blekotal.

„Cože? Nerozumím vám,“ podivil se šerif. „To vám to děvče dalo v noci tak zabrat? Zaplaťbůh, že jsem se tomu vyhnul… Když vás tak vidím…“

Mick se snažil ze všech sil, ale jenom líně hýbal jazykem a podle toho vypadala jeho řeč. Rukama a nohama nemohl pohnout vůbec. Vypadal jako po silném záchvatu mrtvice.

Šerif se k němu sklonil a starostlivě ho prohlížel. Tohle na moc velkou legraci nevypadalo.

„Kdo vám to udělal?“ zeptal se.

Mick jenom zavřel oči. ‚

„Oukej, zeptám se jinak. Když zavřete oči, znamená to ano, když je otevřete, pak to bude znamenat, že nesouhlasíte. Rozuměl jste mi?“

Mick zavřel oči.

„Dobrá,“ kývl šerif. „Takže se ptám: Udělal vám to medicinman?“

Mick zavřel oči.

„Proč to udělal? Aha, na tuhle otázku nemůžete jednoznačně odpovědět. Zdá se vám, že je za tím něco nekalého?“

Mick zavřel oči.

„Přepadl vás?“

Mick zavřel oči.

„Řekl vám něco bližšího?“

Šampión rodea zůstal s očima otevřenýma.

„Hm, takže vám nic neřekl. Varoval vás? Chtěl, abyste něco udělal, nebo naopak nic nedělal?“

Mick nechal oči otevřené.

Šerif chvíli přemýšlel.

„Když medicinman odcházel, měl jste pocit, že někam spěchá?“

Mick zavřel oči.

„Teď vás odnesu ven,“ řekl šerif. „Místní domorodci nemají do tohoto stanu přístup. Asi proto vás sem medicinman zašil. Měl za to, že se sem ani já neodvážím.“

Šerif se sklonil, vzal přítele do náručí a vykročil ke vchodu. Při druhém kroku mu něco zaskřípalo pod podrážkou. Ohlédl se a spatřil zelené střepy. Jako z rozbitých lahví.

„Sakra,“ zaklel. „Mít jenom mokasíny, tak jsem se teď pěkně pořezal.“

Ranní Hvězda šerifovi vysvětlila cestu k posvátnému orlímu hnízdu a postarala se o přiotráveného Micka. Tomu se mezitím trochu ulevilo, ale pořád se ještě nemohl hýbat. Jazyk mu už povolil, takže aspoň s námahou řekl: „Ten mizera… dal mi nějakou drogu… Čuchnul jsem si a octnul jsem se v nebi.“

„Dobře že jste tam nezůstal, Micku.“

„Ale… proč… Proč mi to… udělal?“

„Uvidíme,“ zatvářil se šerif tajuplně. „Možná už něco tuším… Jedu do hor. K tomu orlímu hnízdu. Nikomu ani muk! Jestli se do večera nevrátím…“

„Tak pro vás pojedu!“ vyhrkl Mick.

Ale šerif zavrtěl hlavou: „Tak zůstaneš tady s Ranní Hvězdou. Nechám ti ji.“

Když běžel ven ze stanu, ve vchodu ho do týla zasáhla měkká podrážka dívčina vyšívaného mokasínu. Vida, řekl si šerif v duchu, mají tolik starostí, ale smysl pro humor jim ještě zůstal.

V horách to nepříjemně foukalo. Vítr byl studený a přinášel s sebou drobný prach prérie, který oslepoval a vyvolával slzení. Šerif ujížděl přesné podle popisu cesty k orlímu hnízdu.

Stoupal stále výš, až nakonec musel pokračovat pěšky.

Koně přivázal, vzal si do ruky pušku a přes rameno si přehodil stočené laso.

Stoupal po příkrém skalním svahu. Po půlhodině narazil na stezku, která se klikatila ve skalním hřebenu. Byl uzoučká a v některých místech velmi nebezpečná, nicméně šerif to nevzdával a krok za krokem vystoupal až na vrchol.

Když se konečně octl na hřebenu, zahleděl se do kraje.

„Tady je krásně,“ poznamenal a zhluboka se nadechl. Takovou krajinu by v rodné Anglii nenašel nikde… Pravda, krásný pohled byl na Irsko, ale tohle bylo něco jiného, tohle byla drsná, romatická krása, jakou nenajdete nikde na světě.

Zakryl si oči, oslněné sluncem, sklánějícím se k horizontu. Ještě dvě hodiny a nastane tma.

Podíval se dolů pod sebe.

Tam!

Nalevo!

Tam bylo velké orlí hnízdo!

To muselo být ono! Posvátné místo Cheyennů, kam si pro orlí pera chodily už generace předků dnešních Indiánů. Přicházeli sem pro pera, vypadlá z těl velkých skalních orlů při čištění křídel mocným zobákem.

Ale teď tam žádní orli nebyli…

Už údajně pěkně dlouho ne.

Šerif si měřil očima sestup. Bylo to snad jen deset yardů dole pod hřebenem, ale ať se snažil jak chtěl, žádnou stezku neviděl.

Proto odvázal laso, našel si ve skále vhodné místo, kde zajistil jeho konec, a druhý si ovázal kolem pasu. Pak začal sestupovat.

Pušku držel pořád v ruce.

Klesal stále níž.

Blížil se k velikému hnízdu. Mohl by v něm vyrůstat člověk, říkal si, když se octl na dosah. Vešel bych se do něj celý, jako na velkou kulatou postel…

Bezděčně se ohlédl a podíval se nahoru.

Nikoho tam neviděl.

Sestoupil až k hnízdu, vystavěnému na jediném velkém skalním výběžku, a nahlédl dovnitř.

Před jeho očima se cosi zatřpytilo.

Podíval se pozorněji – ano, něco se tam lesklo!

Přistoupil tedy blíž a odvážil se do hnízda sáhnout.

„Au!“ zvolal bezděčně a stáhl ruku. Z ukazováčku mu odkapávala krev. „Co to tam je?“

Sáhl do kapsy a navlékl si rukavici.

Když do hnízda sáhl podruhé, zacinkalo to tam. Opatrně sevřel ruku do pěsti a vyndal ji. Pak se podíval, co to vyzvedl.

Byly to střepy.

Nazelenalé střepy z lahví.

„To snad není pravda…,“ hlesl šerif. „Teď už se nedivím, že tu orlové nevyvedli mladé… Že se radši přestěhovali…“

Vtom se mu nad hlavou ozval nepříjemný zvuk. Ohlédl se, instinktivně nad sebe namířil pušku a vystřelil.

Šlo to ráz na ráz.

Viděl, jak na něj padá několik balvanů. Přitiskl se ke stěně a nedýchal, jako by tím mohl zabránit nejhoršímu. V duchu se modlil, aby ho balvany minuly.

Skála byla téměř kolmá. Balvany se na některých místech odrazily a padaly dolů, aby se znovu odrazily a opět letěly vzduchem. „Sbohem, Sáro, buď hodná holka,“ řekl šerif a zavřel oči.

Kamení kolem něj prosvištělo.

Pak nastalo ticho.

Šerif otevřel oči.

Podíval se dolů. O padesát metrů níž balvany dopadaly na zelenou stráň, vyrývaly do ní hluboké brázdy a kutálely se dál do údolí.

Pak se odvážil vzhlédnout.

Nic.

Nikdo.

Snad to byla jen zlá náhoda.

Nebo pomsta za to, že sáhl rukou do posvátného hnízda? To snad ne, protože to by ho to kamení muselo zabít… Kdyby byla ve hře nějaká vyšší síla, nenechala by ho žít.

Vrátil se ke hnízdu a za dalších deset minut je úplně vyčistil od střepů, kterých tam bylo požehnaně. Někdo jich tam musel vysypat celý pytel.

Pak začal šplhat zpátky na hřeben.

Kdyby však tušil, co tam nahoře vlastně najde, asi by s tím šplháním tolik nespěchal… Přinejmenším by mu to nešlo tak dobře…

Sotva se přehoupl přes okraj skály a vyplazil se na plochý hřeben, uviděl před sebou ležící tělo. Právě se pohnulo. Někdo se tam probíral z bezvědomí.

Šerif se rázem octl na nohou. Pušku měl přehozenou přes rameno, ale bleskurychle tasil kolt a zamířil.

Mezi oči muže, který se sbíral ze země.

Byl to medicinman kmene Cheyennů.

Zlostně si měřil šerifa Moorewella.

„Co tady bledá tvář pohledává?!“ zaprskal a chtěl se zvednout, ale padl zpátky na zem. Teprve pak si šerif všiml, že medicinman krvácí z břicha. Znamenalo to tedy, že to byl on, kdo svrhl dolů ty balvany a chtěl ho zabít. A před horšími záměry ho zastavila jen reflexivně vystřelená kulka z pušky! Kdyby ho minula, šerif by to nepřežil! Při tomhle pomyšlení ho sakramentsky zamrazilo…

„Takže ty jsi ta noční šelma,“ hlesl šerif a unaveně ukázal na medicinmana. „Pročs otrávil mého přítele?“

„Druhá bledá tvář nezemře,“ procedil medicinman mezi zuby. „Je to škoda. Chtěl jsem ji mučit, až bych svým bratrům a sestrám prozradil, žes pronikl do tajné orlí země.“

„Seš mizera. Špinavej pes,“ neudržel se šerif a promluvil nespisovně. „Pročs dal do hnízda posvátných orlů střepy?“

„Náš národ!“ nadmul hruď medicinman. „Je stále chudší a chudší! Chtěl jsem, aby se přestěhoval do bohatších krajů! Chtěl jsem, aby byl zase silný a mocný! Tady všichni zahyneme! Zahubí nás bledé tváře, jako jsi ty!“

Šerif si prohlížel toho malého muže s vyholenou lebkou a najednou mu ho bylo líto.

„Takže ty jsi prováděl svým lidem špatnosti jen proto, abys je donutil se přestěhovat?“

„Přestěhovat ne!“ odporoval mužík. „Vybojovat si novou zem! Získat zpět, co nám bledé tváře sebraly! Bohatství, slávu a hrdost!“

„Já tě chápu,“ pokýval hlavou šerif. „Ale musels kvůli tomu ubližovat svým lidem?

Copak nevíš, že to jsou jenom sny? Že je bledých tváří stále víc a víc? Že proti nim nic nezmůžeš?“

„Ty skunku!“ zaječel medicinman a z posledních sil se vrhl proti šerifovi. V ruce, kterou skrýval za zády, držel nůž.

Šerif však stačil uhnout a medicinman kolem něj proletěl, minul okraj propasti a řítil se dolů za balvany, které po svém úhlavním nepříteli – bledé tváři – před chvílí svrhl.

Ještě ten den navečer šerif opouštěl tábor Cheyennů. Loučili se s ním a bylo to smutné loučení. Radě starších v krátkosti vysvětlil, co se stalo a že se už žádné noční šelmy nemusejí bát. Vysvobodil je z přímého ohrožení, ale nezbývalo mu nic jiného než je ponechat jejich smutnému osudu – osudu, který způsobil šílenství a zoufalé skutky jejich medicinmana.

Mike Stone jel s ním, i když měl sto chutí ještě několik nocí zůstat jako čestný host.

Když vyjížděli z tábora, všichni Indiáni za nimi mlčky hleděli.

„Šerife!“ ozvalo se ještě naposledy.

John Moorewell se otočil.

Běžela k němu Ranní Hvězda a podávala mu malou krabičku.

„Co to je?“ zeptal se.

„Voňavá mast pro šerifovu ženu,“ řekla krásná dívka, chvíli se dívala Moorewellovi do očí, pak se otočila zády a utíkala zpátky ke svým lidem.