Josef Pecinovský (Mike Williamson)

Ryšavý John 01. Ryšavý John

1. Jste mrtev, šerife

Ten cizinec, který před chvílí vešel do baru, vypil sklenku whisky a pak se pohodlně opřel zády o barový pult, nebyl zprvu nikomu nápadný. To ovšem jen do chvíle, kdy jeho oči začaly bloudit po saloonu a hledat toho, kdo by vyhověl jeho podivné objednávce. Popravdě řečeno, podobné obchody v našem poklidném městečku Sommervillu nebylo zvykem uzavírat právě zde.

„Ten je jako hora masa,“ prohodil Podšívka Joe, sedící vlevo ode mne. Přestože byl právě soustředěn na svůj pětilist a zdálo se, že ho nic jiného nezajímá, měl jako obvykle oči všude.

„Kolik karet měníte, pánové,“ nereagoval na jeho slova Huňatý Jack, protože právě držel bank. Já jsem si sice toho svérázného návštěvníka povšiml, ale ne natolik, abych se nechal vyrašit od svých dvou párů. Přesto mi od té chvíle nedalo, abych jedním očkem nepokukoval po té šest stop a sedm palců vysoké postavě poskytující nejméně sto devadesát liber svalů a šlach. Byl mi jaksi povědomý, ale nevěděl jsem odkud.

„Hallo,“ zapíchly se náhle cizincovy oči do pana Setmana, sedícího vzadu v polotmě u jednoho z kulatých stolků a popíjejícího o samotě svůj drink. Pan Setman byl zamlklý vyzáblý člověk, nebylo známo, že by se s někým přátelil nebo že by dokonce měl rodinu, ostatně jeho firma, ač v Sommervillu nesmírně užitečná, přes veškerou prosperitu měla poměrně špatnou pověst.

„Mluvíte se mnou, cizince?“ prohodil pan Setman asi po půlminutě ticha, které v saloonu zavládlo poté, co se ta masivní hora masa opřela o stůl pana Setmana a setrvala v této toporné poloze.

„Ovšemže hovořím s vámi, pane,“ odvětil cizinec. Měl hrubý, neotesaný hlas, který vycházel z úst téměř se ztrácejících v hustém rezavém plnovousu. Jeho neopálená tvář se téměř skrývala ve stínu poměrně opotřebovaného klobouku a dlouhý plášť, který měl cizinec volně přehozen přes ramena, nikomu neposkytoval příliš možnosti přesvědčit se o.tom, jak je tento podivný muž ozbrojen.

„A copak si přejete?“ otázal se už dost nervózně pan Setman, který jakoby tušil potíže. Nikdo v saloonu samozřejmě netušil, co se z toho podivného rezouna vyklube.

„Rád bych si u vás objednal pohřeb, pane. Nemýlím-li se, právě vy tady vedete pohřební kancelář.“

V tu chvíli pan Setman pookřál a dokonce i to zvláštní napětí rázem opadlo. Pan Setman měl pro zvýšení pozornosti důvod. Už dlouho, to jest skoro týden, neměl příležitost prodat rakev či zapřáhnout své černé koně do parádního pohřebního vozu, který si za vysokou sumu přitáhl až z Tucsonu.

,Jistěže, pane. Jaký pohřeb si přejete? Máme k dispozici všechno, co…“

„Nic velkého,“ přerušil ho cizinec. „Chtěl bych rakev asi tak šest stop a čtyři palce dlouhou, a ne moc širokou. Ten chlap nebyl nijak zvlášť udělaný.“

„Prosím, jak si to račte přát, mám v zásobě rakve dubové, bukové nebo…“

„Z nejlevnějších prken. Nemusí být ohoblovaná.“

„Prosím, jak račte,“ pronesl pan Setman trochu zklamaně, protože z pohřbu první třídy, který se užuž chystal vypravit, se pomalu stávalo pochování mrtvého tuláka na státní útraty. „A co věnce, jaké byste…“

„Ne, věnce nemusí být,“ zavrčel cizinec, kterého pestrá nabídka pohřebních služeb spíše rozčilovala, než uspokojovala. „Ani hudbu si nepřejit,“ zarazil poslední hřebíček do rakve Setmanových nadějí.

„Prostou, dřevěnou rakev. Nejlevnější, co máte. Tady máte zálohu,“ dodal a podal Setmanovi desetidolarovou bankovku.

„Jistě, jak račte, pane,“ trochu křečovitě se usmál Setman, protože zákazník je zákazník, i když platí mizerně.

Cizinec tím považoval zřejmě smlouvu za uzavřenou, protože se začal vyptávat barmana, kde by mohl najít pastora. Dřív než mu ten dobrý muž stačil odpovědět, Setman to nevydržel, vyskočil od svého stolku a zastavil se asi dvě stopy před cizincem.

„Ale pane, to pro svého přítele neobjednáte ani květiny…“

„Nikdy jsem neřekl, že objednávám pohřeb pro svého přítele,“ odsekl neznámý.

„Pak tedy promiňte, že jsem tak smělý, ale kdo je vlastně tím nebožtíkem?“

„Ještě nikdo. Pohřeb se bude konat v sobotu, a to je myslím za čtyři dny. To jsem vám zatím, dobrý muži, nestačil říct.“

„Tomu nerozumím… Jak víte, že budete potřebovat rakev…“ Setman se zarazil, protože mu začínaly docházet jisté souvislosti.

„Koho tedy hodláte pochovat?“ zeptal se přímo.

„Měl by být rád, že se o něj tak starám,“ usmál se cizinec poprvé

od svého příchodu do saloonu. „Jiný by ho nechal ležet klidně na poplivané podlaze,“ a s odporem se podíval na neohoblovaná prkna našeho saloonu, která věru už dávno volala po očistném dotyku kartáče. Neodplivl si, ač tomu pohyb jeho úst nasvědčoval. „Tím mrtvým bude šerif Carpenter,“ dodal potom tak, že ho skutečně musel slyšet celý saloon. „Mám s ním jeden nevyřízený účet.“

Teprve v té chvíli jsem si uvědomil, odkud toho chlapa znám. Jeho podobenka visela mezi dvaceti jinými, které si šerif vylepil na stěnu své kanceláře, aby měl tváře hledaných desperátů neustále před očima. Ne, mýlka nebyla možná, nemohl jsem si jej splést s nikým jiným.

„Počkejte chvilku, Ryšavý Johne,“ vstal jsem a udělal jsem tři kroky směrem k němu.

Nebylo pochyby, že si musel povšimnout mé šerifské hvězdy.

„Co chcete. Vy přece nejste šerif Carpenter, i když si lze domyslet, že tomu mrzkému padouchovi věrně sloužíte.“

„Nevím, co sledujete tím, že jste nám všem tady oznámil, že se chystáte zabít našeho šerifa, Ryšavý Johne. Uvědomte si, že jste mužem na útěku a já mám plné právo vás zadržet.

Slyšel jsem, jak se sál za mnou začíná vyprazdňovat, zatímco za Ryšavým Johnem byly jenom dveře saloonu.

„Nesnažte se mne zastavit, mladý muži,“ zabručel Ryšavý, John.

„Kulku jsem slíbil jenom Carpenterovi a bude mne mrzet, když budu muset na onen svět poslat ještě někoho. Vy se mi docela líbíte a byla by škoda vašeho mladého života. A pak, pro vás jsem žádný pohřeb neobjednal.“

A v tu chvíli, ani nevím, jak se to stalo, se v jeho ruce objevil revolver. Ne, nezpozoroval jsem, že by tasil, prostě revolver najednou byl tam, kde byl, ukazovák pomalu tiskl spoušť k sobě a hlaveň

mířila přímo na mou hruď. Nebyl jsem nejhorším střelcem a právě z toho titulu si mne Carpenter najmul jako svého pomocníka, ale to, čeho jsem byl právě svědkem, mne přikovalo k podlaze.

„Neprovokujte mne, příteli.“ Kamenná tvář Ryšavého Johna se ani nepohnula. Pomalu couval ke dveřím.

Ani nemrkl okem, když se z hlavně jeho zbraně náhle zablesklo. Když dozněl výstřel, dost jsem se divil, že ta rána nepatřila mně. Zprava jsem zaslechl vzteklé zavytí.

Nu, musel jsem se podívat k barovému pultu. Ovšem, náš barman chtěl využít toho, že se Johnova pozornost soustředila na mne a začal si hrát na hrdinu, k čemuž měl ovšem daleko. Ruku na pušce už nezvedl, protože kulka z Johnova revolveru se zaryla přímo do barového pultu a vystřelila do jeho dlaně skutečný prales třísek.

Po chvíli už jen neklidný pohyb lítacích dvířek naznačoval, že z baru právě někdo odešel. Teprve teď jsem si uvědomil to hrobové ticho, které v saloonu zavládlo. Teprve po jedné nebo dvou vteřinách se opět ozval ten monotónní hukot hlasů, z něhož se ovšem zcela zřetelně vymykal ječivý pokřik Podšívky Joa, který podotkl:

„Páni, tohle jsem ještě neviděl.“

Nu, jak mi velela povinnost, vyběhl jsem na ulici, a dost pozdě si uvědomil, že Ryšavý John mohl čekat venku a udělat cedník z každého, kdo vyběhne ven. Mýlil jsem se v něm. Jen na konci naší ulice, téměř u horizontu, už jsem zahlédl jen uhánějícího koně, na něhož psanec dokázal neobyčejně obratně a hlavně rychle naskočit.

„Tak co, poženeš se za ním?“ Zeptal se mne Podšívka Joe, kterého zjevně svrběly kolty v pouzdrech. Už dlouho jsme si spolu nevyjeli do města a poněkud bláznivý Johnův čin přímo sváděl k tomu, abychom se vydali po čerstvé stopě.

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny podle pravdy. „Ale až se tohle doví šerif, nic jiného nám asi nezbyde. Pan Carpenter bude asi příliš opatrný, aby takovému střelci vlezl podruhé do rány. I když docela rád bych věděl, co ti dva spolu kdy měli společného.“

„Dobrá, pro každý případ jdu připravit koně,“ zašklebil se Podšívka Joe, jako kdyby se jednalo o lov na bobry. Ne, mně se to nelíbilo. Neměl jsem příliš chuti stíhat pistolníka, který byl rychlejší než my všichni dohromady.

Když jsem se přiblížil k naší kanceláři, ztuhl jsem překvapením.

Na její stěně bylo červeným písmem výrazně napsáno.

„YOU ARE DEAD, CARPENTER!“

Jak se dalo čekat, zpěvaví ptáci už šerifovi začerstva dokázali přinést tu nejnovější novinu..Našel jsem ho v dost podivném stavu.

„Co to bylo za nemístné žerty, Williamsone,“ vyštěkl. „Nemám rád, když někdo vtipkuje na můj účet.“

Přestože bylo odpoledne, anebo spíš právě proto, zdálo se, že ho kdosi právě probudil. Musel to být starý Sam, druhý pomocník, který sice měl držet stráž, ale už jsem nepochyboval o tom, že jako obvykle nevydržel dřepět na místě a zašel si zadem do saloonu na jednu nebo dvě sklenky. On to tedy musel být, kdo šerifa začerstva informoval, a jeho nepřítomnosti někdo využil — nu, kdo jiný než Ryšavý John — k tomu, aby napsal na stěnu to, co napsal.

„Myslím, že vám Sam neřekl všechno, šerife,“ podotkl jsem suše. Bylo nutné, aby se opravdu dověděl, o co jde. Neměl jsem toho chlápka příliš rád, jeho způsoby nebyly vždy na úrovni, dost pil a s podřízenými jednal někdy i dost neurvale, ale jinak byl mužem na svém místě. S jeho příchodem zavládl v Sommervillu pořádek a těch pár jednotlivců, kteří si usmysleli, že povedou život po svém způsobu, buď dokázal Carpenter vyprovodit z města nebo skončili na hřbitově.

„No tak co je, Williamsone, nenatahuj to,“ mračil se šerif.

Přistoupil jsem k té jeho obrázkové galerii a ukázal jsem prstem na Ryšavého Johna, jehož zarostlá tvář se šklebila hned pod nápisem označujícím, že na jeho hlavu je vypsána odměna 1 000 dolarů.

I přes špatné osvětlení bylo zřejmé, že šerif zbledl. „Co… co ten tady chtěl? Proč právě ten by měl mít něco proti mně? Já jsem ho za mříže nedostal…“

Seděl bez hnutí za stolem a jeho oči se přímo vpíjely do podobizny, které k věrnosti scházela jen ta ryšavá barva.

„Tisíc dolarů není k zahození,“ řekl tak téměř neslyšně. „Podělíme se o ně. Co ty na to, Williamsone.“

V tomto ohledu měl pravdu. Odměna skutečně nebyla k zahozeni, až na to, že krk budou nasazovat Podšívka Joe, Huňatý Jack a já, dolary shrábne pan šerif.

„A než vyjedete, zastav se u pana Setmana. Tu rakev ať stluče trochu větší, když už si Ryšavý John svůj pohřeb platí,“ dodal a rozesmál se smíchem, který mi v tu chvíli připomínal smích šílence.

„A smažte ten nápis!“ zařval úplně nepříčetně a vyběhl z kanceláře.

2. Stará záležitost

Oheň hořel jasným plamenem a Podšívka Joe do něj pomalu vkládal smolné větve. Měli jsme za sebou čtyři hodiny jízdy po stopě, o které jsme si mysleli, že patří Ryšavému Johnovi, ale dál už to skutečně nešlo. Tma, která se snesla na krajinu, byla neproniknutelná a temná oblaka na východě, která se naskládala do vysokých pyramid, nevěstila, co se týče počasí, nic dobrého. Pravda, už dobře dva měsíce sužovaly cely kraj úporná sucha, ale bouřková oblaka se objevila skutečné v nejméně vhodnou chvíli. Pokud se teď spustí liják, budeme nejen promoklí jako slepice, ale další pronásledování prchajícího psance bude velkou loterií, protože nemáme nejmenší tušení, kam může mít namířeno. I když mi současně cosi říkalo, že bychom se neměli honit po prérii, ale čekal na něj pokojně v Sommervillu.

Ryšavý John byl, jak se ukázalo, výborným jezdcem a někde získal zdravé, schopné zvíře, Nebylo pochyb o tom, že za pět prstů, a je docela dobře možné, že po jeho stopě se hnala skupina jiných podobné rozhořčených lidí. Nedalo se rovněž vyloučit, že při útěku z vezení se dopustil dalších zločinů, čemuž, ostatně mohla nasvědčovat i vyhláška o odměně vypsané na jeho hlavu.

„Jedné věcí nerozumím,“ řekl jsem, když jsem si pokládal pod hlavu bandalír. „To bude něco pro tvou chytrou hlavičku, Podšívko,“ Podšívka se zašklebil, Jeho protáhlá, věčné neoholená tvář, do-stávala ve světle plamenů dost komický výraz,

„Pokud vím, a z vyhlášky je to dobře patrné, Ryšavý John uprchl ze San Quentinu před čtyřmi měsíci. Teď se objevil v Sommervillu a vyhrožuje našemu šerifovi. Odkudpak ho asi zná? Vždyť Carpenter nepopřel, že by s tím mužem měl kdy co do činění. Ale proč si s ním chce vyřizovat účty až za čtyři dny? Carpenter pokojně chrápal a Sam ho nehlídal, Ryšavec mohl Carpentera odstřelit jako zajíce. Proč to tedy neudělal?“

Podšívka se na chvíli zamyslel, pak vytáhl z pouzdra revolver a provokativně zatočil bubínkem.

„Není to poprvé, co jsem viděl Ryšavého Johna.“

To pro mne bylo novinkou. I Huňatý Jack, který už vypadal, že spí, se rázně posadil.

„Cože, ty jsi…“

„Nejenom jsem ho viděl, já jsem byl vlastně i přitom, když s ním měl Carpenter tu půtku, jež přerostla nakonec ve zločin. Vždyť Carpemer to byl, kdo dostal Ryšavého Johna za mříže. I když to před chvílí popřel.“

„A ty jsi byl u toho a nic jsi neřekl?“

..Copak jsem měl na to čas? Už dávno jsem na tu událost zapomněl a abych řekl pravdu, ani jsem Johna hned nepoznal. Tenkrát vypadal — no, úplně jinak. A hlavně neměl vousy, i když rezavý byl už tenkrát parádně, ale to pod kloboukem zpravidla nebývá vidět. Jenomže jeho dokázaly prozradit skoro červené pihy a úplně bílá kůže. Znáš to, je to takový ten typicky irský typ. který se nikdy nespálí, jenom mu na sluníčku zčervená kůže, spálí se a pak se rychle sloupne. Proto asi ty vousy.“

„A kdy to bylo, prosím tě. Netušil jsem, že máš tak bohaté životní zkušenosti.“

Podšívka Joe potřeboval, aby se do něj člověk trochu obul, jinak nebyl příliš sdílný. Už jsme spolu sjezdili kus světa, pole co jsem se usadil v Sorhmervillu, kde jsem začal dělat pomocníka šerifovi. On byl majitelem malého ranče, ale opravdu malého, který sice příliš neprosperoval, ale také nebylo zjevné, že by Podšívka trpěl právě nedostatkem nebo nouzí, Když jsme se seznámili, bylo zrovna třeba vyčistit sousední okres od bandy zlodějů dobytka, a pár měsíců jsme pak honili pověstného Massachusetského vraha. Ale ty časy, kdy jsme pracovali jako honáci lidí, se zdály být už dávno za námi, a já jsem teď při své práci prakticky nemusel vytáhnout paty Ze Sommervillu, pokud mě zrovna šerif neposlal eskortovat někoho zatčeného do nedalekého Bridge watteru. Po čtyřech letech byla tohle první větší stíhačka a zrovna taková, která páchla na dálku střelným prachem, Byli jsme sice tři, ale naprosto jsem si nebyl jist lim. zda se Ryšavci vyrovnáme. Šerif byl jiného mínění, ale radši zůstal doma za bukem.

„Je to už víc než deset let,“ spustil Podšívka Joe, ,,Stalo se to v Seetownu. Byl jsem tenkrát mladej zajíc a myslel jsem si. že mi svět leží u nohou. Každýmu, kdo by mi řek, že jsem zelenáč, jsem byl

ochoten prostřílet hrudník, a když jsem to poprvé zkusil, prostříleli mě. Tady, podívejte se.“

Rád se chlubil svou jizvou a všichni jsme o ní věděli, ale málokomu se svěřil s tím. jak k ní vlastně přišel.

„Ten felčar, co mě k němu donesli, byl sice opilec, ale svý práci rozuměl. Když mi kulku vytáhl z boku, skoro jsem to ani necejtil, ale myslím si, že to bylo hlavně, proto, že do mě předtím nalili snad půl galonu režné. Probudil jsem se za tři dny, a ten chlapík, kterej mě nakrmil olovem, dávno zmizel někde ve zlalokopeckým táboře a já ležel v nějakým cizím domě a nevěděl jsem u koho a nevěděl jsem, co mám dělal, No, byl jsem překvapenej. Co vám budu povídat. Mně, sedmnáctiletýmu zelenáči připadala tenkrát každá ženská, který bylo přes dvacet, jako stará baba, a právě jedna taková stará baba se za chvíli objevila a hned se mě zeptala, jestli něco nepotřebuju. Tak té staré babě bylo tenkrát dvaadvacet a jestli byla stará, tak vlastně jen stará panna, protože ženský tenkrát lezly pod čepec málem v patnácti. Jmenovala se Mary, Mary Gramová.

Samozřejmě, že jsem něco potřeboval, ale styděl jsem se před ní jako prvňáček a netušil jsem, jak už je světem protřelá a že takovejch zajíců, jako jsem byl já, viděla desítky. Přinesla mi něco k zakousnutí, ale měl jsem prý jíst opatrně, a za chvíli přivedla i doktora, kterej s potěšením zjistil, že se rána nezanítila, ale poručil mi ještě ležet.

Co vám budu povídat, do Mary jsem se zamiloval hned, jak jsem ji uviděl, vlastně ještě v polospánku, ale od tý doby mě z lásky k ženskejm vyléčila snad desítka životních zkušeností. Ale to si musí každej odbejt sám, co vám budu, hoši, povídat. Nosila mi třikrát denně polívku, chleba, třetí den už i fazole a dokonce kus hovězího, a já dostával stále větší hlad a bylo vidět, že se mnou nějaká ta kulička hned tak neotřese. Hrozně moc jsem se jí chtěl nějak odvděčit a myslel jsem si tenkrát, že největší odměnou by pro ni bylo, kdybych jí řek, jaký vztahy k ní pociťuju, ale ona mě vlastně ani nepustila ke slovu. O to větší pak muselo být moje zklamání, když jsem se dověděl, jakej podnik vede. Víte, chlapci, já jsem celý ty dva týdny ležel v bordelu a teprve teď si dovedu domyslet, co všechno se odehrávalo za těma tenkýma dřevěnýma stěnama, který mě obklopovaly. Ne, počkejte, Mary nebyla pracovnicí, Mary byla majitelkou, a to vám

byla tenkrát skvělá živnost. Krajem táhli zlatokopové na západ a ti co se vraceli, zase na východ, a každý potřeboval ženskou, a to pořádnou ženskou, protože s těmi cuchtami, co byly k mání ve zlatokopeckých táborech, se pracovnice Maryina bordelu nedaly srovnat, protože byly skutečnými dámami na úrovni. A co víc, ti zlatokopové měli mnohdy i čím platit.“

Nu, tady jsem nechal Podšívku, aťsi mele, co chce, ale už jsem věděl, oč šlo, protože ten podnik, který vedla Mary Gramová, jsem znal. Až na to, že už teď žádná Mary Gramová onen podnik v Seetownu nevedla, ale firma se pořád jmenovala po ní.

„Nahoře se pracovalo,“ pokračoval Podšívka, „a dole bejvala nálevna. A jednoho večera jsem tam sešel a tenkrát jsem je prvně voba uviděl. Jak Ryšavýho Johna, tak i našeho šerifa, tenkrát ale ještě obyčejnýho kovboje, myslím však, že dokonce dělal předáka na největším ranči v okolí. Nu a když jsem si poručil whisky, což byla ode, mne odvaha, protože jsem to nikdy předtím neudělal a vlastně jsem ani nevěděl, jestli ji budu mít čím zaplatit, protože mi v kapse zbývalo posledních šedesát centů, zjistil jsem, že je v sále neobyčejně rušno. Ryšavý John a náš drahý šerif byli právě v sobě. Slovní půtky už skončily a na kolty ještě nedošlo, což znamenalo, že pracovaly pěsti.

Nu, je to zajímavý, předmětem sporu nebylo nic menšího než samotná Mary Cramová, na kterou si oba kohouti činili nárok. Nu, rvačka nemohla dopadnout jinak, než dopadla. Carpenter skončil v hromadě polámanejch stolů pod nohama smějících se děvčat, a sliboval Ryšavci sladkou pomstu. John mu jen naznačil, že jestli se ještě jednou v saloonu objeví a jen očkem mrkne na Mary, bude mít práci ohledač mrtvol.

Ale co vám bylo nejzajímavější, neuplynuly ani dva dny a Carpenter se objevil v podniku znovu, a když tam asi po čtvrthodině vešel Ryšavec, přivolán několika mimořádně sdílnými spoluobčany, našel Carpentera v družném rozhovoru s Mary Gramovou.

No a když na něj udeřil, tak se do toho vložila sama Mary a úplně nahlas a na celý saloon prohlásila, že o Ryšavého Johna nemá žádnej zájem a že jejím přítelem nadále bude jen pan Carpenter. Nu, co měl tenkrát Ryšavec dělat. Jen sklopil hlavu, narazil si klobouk na

oči, aby mu ani jedna ta ryšavá čupřina nevyklouzla ven, a jako spráskanej pes odtáhl ze saloonu. Věru, v tu ránu bych za Carpenterův život nedal ani ždibec žvýkacího tabáku, protože jsem byl přesvědčenej o tom, že se co nevidět znovu pohádají a pak už dojde na pistole. No a Ryšavec byl už tenkrát všeobecně znám tím, že není lepšího střelce nad něj.

Ale ono se nic nedělo. Ryšavec se v saloonu už neobjevil, asi chodil do jiných podniků, kde asi zapíjel svůj žal, a já jsem taky už neměl v městě co na práci, protože rána se mi úplně zahojila a zatím jsem pomáhal v kuchyni, abych aspoň trochu Mary Cramové splatil svůj dluh a mohl jí být poblíž, i když má láska a obdiv k ní pomalu začínaly vyprchávat, to samozřejmě poté, když jsem si uvědomil, jaký vede podnik. To jsem ještě nevěděl, že jí patří v okolí dva ranče a že je vlastně nejbohatší nevěstou v kraji, ale asi to velmi dobře věděl pan Carpenter.“

„Ale on si ji nevzal, viď, jinak by teďka nedělal šerifa v nějakém zapadlém Sommervillu,“ prohodil Huňatý Jack, snad jen proto, aby se zdálo, že je taky mezi námi a že napjatě poslouchá. To, co nám tady povídal Podšívka, zatím nebylo nezajímavé, ale bylo zjevné, že se právě schyluje k vyvrcholení celého dramatu, který zatím nebyl žádným dramatem, ale operetní selankou bez zpěvů.

„Nevzal, samozřejmě, právě bych se k tomu dostal, kdybys mě nezdržoval, Ten den sem měl vodjet,“ pokračoval Podšívka Joe. „Zaskočil jsem právě za barmana, bylo to vodpoledne a moc lidí v lokále nesedělo, a najednou celej saloon ztichnul. Koukám se co to, a von ve dveřích Ryšavý John, v parádním žaketu, jen zpod kabátu mu vyčuhovalo pouzdro s koltem, jako kdyby se od něj nechtěl ani odloučit. Těžký podpatky duněly na podlaze, jak kráčel napříč saloonem. Nu, někde se ve mně probudila obchodnická čest a zastoupil jsem mu cestu a zeptal jsem se ho, co si bude přát, ale on mě skoro nebral na vědomí, jen mě odstrčil a začal stoupat nahoru do schodů, prošel pavlačí a zmizel vzadu. Bylo však snadné odhadnout, že si nejde užít, nýbrž ho sem vedou ušlechtilejší zájmy. No, zůstal tam nahoře možná deset minut, těžko říct, možná že o něco dýl. Pak stejně pomalu sestoupil ze schodů, hodil mi dolar, i když jsem ho vlastně nemohl obsloužit, zabručel něco, čemu jsem nerozuměl, a pak už se jen

za ním rozhoupaly lítačky. Slyšel jsem ještě koňský zařehtání a pak byl definitivně v prachu.

No a hned vzápětí si to přisupěl Carpenter, kterýmu hned začerstva dokázali dobří přátelé sdělit, že mu někdo dělá do jeho Mary. Vyběhl nahoru po schodech, pobyl tam snad jen půl minuty, a v tu ránu byl dole a nepříčetně řval, že ten lump ji zabil.

Nu, nahrnuli jsme se nahoru jako jeden muž, nikdo nebyl k zastavení, ale já jsem měl určitej náskok, protože jsem byl nejblíž schodů, a tak jsem byl v budoáru paní Mary první. Ležela na tý samý posteli, na který jsem se uzdravoval ze svý střelný rány, a bylo vidět, že už mi nikdy v budoucnu podobně neposlouží. Z hrudi jí vyčnívala střenka nože a její mrtvý voči hleděly bezmocně ke stropu.

Nu, neudělalo se mi právě dobře a přišlo mi jí velice líto. Přece jen to byla hodná ženská, i když mi nedovolila, abych ji miloval, a nezasloužila si to, co jí udělal ten ničema. Vypotácel jsem se z místnosti, ale přece jen jsem zaslechl, jak kdosi huláká, že ten nůž určitě patří Ryšavci.

No a tak se vydali za ním. Bylo to nejpodivnější pronásledování, o kterým jsem kdy slyšel. Oni ho totiž dopadli v sousedním městečku, kde splachoval svůj žal nad láhví whisky, a v čele pronásledovatelů nebyl samozřejmě nikdo jiný než pan Carpenter, který se tímhle činem natolik proslavil; že se mohl za čas stát dokonce šerifem v tomhle požehnaném městečku. Důkazy hovořily jasně a i když Ryšavec se před soudem obhajoval tím, že když od Mary odcházel, byla živá a zdravá, porota mu pochopitelně neuvěřila. Dostal deset let, i když pro něj všichni žádali oprátku, no a pak se po něm slehla země. No a teď se objevil tady u nás a zdá se, že toho má na svědomí víc. Tisíc dolarů se nevypisuje jen tak za nějakého padavku, jen mi připadá jako cvok — copak se utíká z lochu půl roku předtím, než člověku vyprší trest?“

„Tak tohle by stačilo, hoši,“ ozval se náhle kus od nás velmi nepříjemný hlas.

Ohlédl jsem se tím směrem, ale byl jsem natolik oslněn ohněm, že jsem ve tmě prostě nic nemohl vidět. Huňatý Jack sebou cukl, jako když chce sáhnout po revolveru, ale jeho opasek ležel dobře tři

yardy daleko. Výstřel z pušky a kulka, která se vedle něj zaryla do země, ho však přivedly k rozumu, právě tak jako Podšívku a mne.

Pomalu jsme zvedli ruce k nebesům a z křoví vystoupilo šest mužů s náležitým počtem hlavní mířící na naše břicha.

„Tak jsme vás dopadli, ptáčkové,“ šklebil se na nás nositel toho skřehotavého hlasu. „Ode dneška už se nám dobytek ztrácet nebude.“

„Šerife, nemáme je na místě oddělat?“ zeptal se druhý.

„Ani nápad, víš, co říkal Brandon. Pět set dolarů, když je přivedeme živé.“

A odvezli si nás spoutané jako králíky.

3. Zloději nebo muži zákona?

V první chvíli jsme si samozřejmě mysleli, že ty chlapy na nás poslal Ryšavý John, ale pak jsem viděl zablýsknout se šerifskou hvězdu na hrudi toho, kdo nás, patrně ze zištných důvodů, nenechal postřílet, čímž nám nepochybně zachránil život, a pochopil jsem, že máme ještě jakousi naději se z téhle šlamastiky dostat.

„Jo, holenkové, nevyplácí se krást dobytek,“ říkal ten jejich podivný šerif, obklopený sevřenou černou jízdou nemluvných rytířů.

„Na každého jednou dojde, mládenci.“

To už se Podšívka Joe pokoušel vysvětlit jim, kdo jsme a proč a kam jedeme, ale domluvili mu úderem pažby, v důsledku čehož mu naskočila na tváři temná skvrna a já poznal, že ten chlapík, který mu tohle udělal, si to u něj dost rozházel. Pochopitelně jsme se rozhodli mlčet, abychom si naše postavení ještě nezhoršili. Jen jsme se domluvili pohledy, ale to už nás rozehnali od sebe a vždy si nás dva a dva jezdci vzali mezi sebe.

Cválali jsme temnou nocí připoutaní ke svým koním, a kdyby můj oř klopýtl, byla by to moje poslední hodinka, protože dostat se zpod těla obludy vážící víc než tisíc liber nebylo vůbec jednoduché. Nu ale můj koník nezklamal, právě tak i tahouni mých přátel, a jen jsme zatínali zuby zlostí, protože nás odváželi pryč od trasy, po níž jsme celé odpoledne tak pracně sledovali stopu.

Jeli jsme asi dvě hodiny, když se konečně před námi objevila nějaká světla, a po dalších deseti minutách jsme se objevili na spoře osvětlené ulici městečka, které jsem sice neznal, ale nemohlo to být nic jiného než Seetown, hnízdo vzdálené něco kolem padesáti mil od Sommervillu, místo, o němž nám před chvílí Podšívka Joe vyprávěl tu krásnou pohádku…

Sestávalo z jediné ulice obestavěné nepříliš výstavnými domky, z nichž teď, když se noc překulila přes půlnoc, svítila snad jen tři nebo čtyři okna. Zastavili jsme poblíž malého stavení, nad nímž jsem v temné noci spíš jen vytušil nepříliš vyvedený nápis SHERRIF, a tam nás složili z koní. Pěkně spoutané si nás odvedli dozadu a strčili za mříže.

„Tak kde máte ty lotry?“ ozval se dupot okovaných bot a do šerifovy kanceláře, oddělené od vězení jen silnou mříží, snad proto, aby vězni mohli dobře sledovat, jak šerif úřaduje, vtrhl chlapík v letech. Mohl mít něco přes padesát, byl poměrně solidně oblečen a docela zámožný, což jsem usoudil z toho, že se mu na břiše blýskal zlatý řetěz od hodinek.

„Tady jsou, pane Brandone. Máme tři, ale zdá se, že nám ten největší ptáček uletěl.“

„To stačí, chlapci,“ usmíval se Brandon, v němž jsem podle zjevu vytušil bohatého rančera. „Kde najdeme Cassia, to už z nich snad vytlučete.“

Aha, už jsem byl doma. Cassius. Černý fantom prérie, muž, kterého nikdo nikdy . neviděl, o kterém všichni jen slyšeli a který za sebou nechával spoušť. Tisíce kusů odehnaného dobytka, stovky koní, vyloupené banky, přepadené dostavníky. Řádil v blízkém i dalekém okolí už víc než tři roky. Jeho jméno vešlo ve známost, když při jedné přestřelce sejmuli jednoho z jeho mužů a ten, než vydechl naposledy, z posledních sil zašeptal přezdívku svého vůdce. Cassius. Nikdo o něm nic víc nevěděl, a je docela dobře možné, že mu byly připisovány i zločiny, které dokázal spáchat někdo jiný, kdo se pokusil postupovat s podobnou brutalitou.

„Tak pozor, pánové,“ ozval jsem se ze své klece a chytil jsem se mříží. Jakmile jsme se octli uvnitř, samozřejmě jsme se sami osvobodili z pout. „Tohleto se nám nesnažte přišít, nemáme s Cassiem a jeho řáděním vůbec nic společného. Jsem pomocník šerifa ze Sommervillu a jmenuji se Williamson a jedeme po stopě… támhle toho chlapíka, máte ho pěkně portrétovaného na stěně,“ a ukázal jsem na Ryšavcův portrét. :

Nu, Brandon i místní šerif se rozesmáli.

„Tak mi tedy vysvětlete, jak je možné, že jsme vás našli tábořit nedaleko od místa, kde jsme našli i naše ukradené stádo. Radši koukejte vyklopit, kde jsou ostatní. Máme tady několik příhodných větví, na kterých se budete krásně houpat.“

„Šerife,. telegrafujte do Sommervillu. Už jste nám překazili pronásledování, doufám, že kvůli vaší hlouposti neskončíme ještě na šibenici. Šerif Carpenter váni už potvrdí, co jsme zač.“

„Swigerte,“ protáhl obličej pan Brandon. „Jste si jist, že jste odvedl pořádnou práci? Viděl někdo tyhle tři chlapíky, jak odhánějí naše stáda?“

„Je nad slunce jasnější, že jsme je vedle toho stáda chytili…“

„A to vám nevadí ta šerifská hvězda, kterou má na hrudi tamhleten mladík?“ a ukázal na mne. :

„Takový bandita si může na prsa navěsit třeba deset hvězd,“ odsekl šerif. „Uvidíte, až si je vezmu do parády, jak začnou zpívat.“

„A jak jste věděl, že máte jet právě tam, šerife?“ zeptal se náhle Brandon. „Jak jste se dověděl, že ukradené stádo je právě tam, když vám ještě nikdo ani nehlásil, že stádo bylo odehnáno z pastvin?“

Nu, tohle byla docela logická otázka. My jsme jen mohli pozorovat slovní při mezi panem Brandonem a šerifem Swigertem, který si usmyslel, že nás dostane do oprátky. „Mám své informátory.“

„Což znamená, že vám to mohl prozradit jen pravý zloděj, protože nikdo jiný nemohl vědět, kde stádo je.“

„Ne, byl to cizinec. Projížděl náhodou kolem. Byl sám, a proto se nesnažil zloděje dobytka zadržet, ale dobře věděl, že tady v Seetownu je spousta chlapů, kteří už si s takovými ptáčky poradí.“

„Hej, a jak ten váš cizinec vypadal?“ nevydržel jsem to.

„No jak. Hora masa, snad šest stop a ještě půlka, a dobrých dvě stě liber. A byl zrzavý jako liška.“

Tak to byla skutečně skvělá informace.

„Asi jako tamhleten?“ ukázal jsem prstem na protější stěnu, která byla celá přímo poseta desítkami zločineckých tváří, dávajícími dohromady téměř sto tisíc dolarů.

„Damned,“ ulevil si šerif. Byl tak překvapen, že se dokázal přiznat ke svému přehmatu před mnoha svědky. „To je on.

„Ano, to je on. Ryšavý John, muž, kterému jsme byli na stopě.“

„Jak je to možné, řekl mi všechno, i vaše popisy…,“ divil se dál šerif.

„Dobře si nás prohlédl. Nechtěl se s námi zdržovat, proto tam poslal vás. Kdybyste měl, šerife, jen trochu otevřené oči, mohl jste možná mít v kapse tisíc dolarů a navíc i skutečné zloděje stád. Takhle nemáte nic a nás musíte pustit.“

„A kdo mi zaručí, že vy jste to stádo neukradli,“ snažil se Swigert setrvávat na svém omylu.

„Telegrafujte do Sommervillu, šerifu Carpenterovi. Ten vám řekne, co jsme zač.“

„Nu, myslím, že byste to měl udělat, pane Swigerte,“ podotkl pan Brandon. Nepochyboval jsem o tom, že má ve městě značný vliv, a když ne on, tak jeho dolary. Šerif si odplivl a odešel. Zůstali jsme však za mřížemi, a nechal nás tam ještě dlouhých sedm hodin, než se kolem poledne objevil dokonce sám náš šerif Carpenter, aby potvrdil, že jsme nemohli odehnat stáda ze Seetownu, protože jsme tou dobou byli ještě v Sommervillu, a aby si nás odvezl zpátky s sebou, protože další pronásledování Ryšavého Johna bylo zbytečné. Ani nám nedovolil zajít si do saloonu na malé osvěžení, prohlásil, že je to trest za naši neschopnost, s jakou jsme si nechali vyfouknout tak velkou rybu přímo zpod nosu. Nu, bylo na tom něco pravdy. Takovou ostudu hned tak už nezažiju.

4. Hovoří se o hloubce hrobu

Ani se mi po tom neslavném návratu do Sommervillu nechtělo mezi lidi, ale žízeň je mocnější než nějaké předsudky. Poručili jsme si s Jackem a Joem lahvičku, postavili ji doprostřed našeho kulatého stolečku a pomalu jsme začínali zapomínal na ten hospodský ruch kolem nás a už jsme ani nevnímali ty pokradmé. pohledy, které na nás vrhali místní občané, k jejichž uším už se nepochybně doneslo, jaké výsledky měla naše neslavná stíhačka. Ostatně dalo se docela dobře očekávat, že se ještě staneme terčem nějakého toho nejapného žertíku. Podšívka vytáhl z kapsy karty a ty mě v tu chvíli zajímaly víc než nějaký Ryšavý John a popravdě řečeno bych si na něj už nevzpomněl, kdyby se zničeno nic opět neobjevil v saloonu.

Joeoví vypadly karty i ruky, což sice v první chvíli přinutilo Huňaténo Jacka k uštěpačné poznámce, ale pak i on obrátil své oči ke dveřím, aby spolu s ostatními popatřil na tu horu masa, která tam stála, zatímco za ní se pomalu uklidňovaly lítačky.

A nejen my tři, ale celý saloon pomalu utichal, protože co si tento psanec dovolil, bylo i na místní, trochu divoké poměry, až přímo ztřeštěné. Včera v poledne tady doslova a do písmene vyhrožoval našemu šerifovi, že ho pošle pod kytičky, celou noc ho honí smečka chlapu po prérii, on se jim přímo vysmívá a pak se klidně vrátí přímo do sršního hnízda, Abych vsak řekl pravdu, vůbec jsem v této chvíli nebyl ochoten proti Ryšavému Johnovi něco podniknout, i když ten kousek, který nám včera provedl, nemohu řadit mezi své největší úspěchy. Více méně jsem proti němu zatím nic neměl, a má li nějaké spory s naším šerifem, mohli by si je vyřídit sami dva mezi sebou a ne do toho tahat ostatní.

Ryšavý John ještě chvíli vychutnával dojem, klety svým impozantním vstupem způsobil, a pak pomalu sestoupil ze dvou schůdků, prosel napřič celým lokálem mezi špalírem, který se spontánně utvořil, zastavil se až u pultu, poručil si dvojitou whisky a pak se opřel lokly o pult. Takto měl za zády pouze barmana, ale ten byl již natolik poučen, aby si na Ryšavého Johna nevyskakoval, že ho nic nekalého nemohlo ani napadnout.

John pomalu přehlížel zpod svého širokého klobouku místnost, klidné usrkával ze sklenky, jen jednou se ušklíbl, to nepochybně proto, ze pit naši whisky nemusí být pro člověka prošlého saloony východu právě med, i když na Johna, který strávil posledních pár let v chládku by měly í ty nejhorší patoky působit jako balzám. Nakonec jeho oči spočinuly na Jeffovi Marinerovi, a tam už zůstaly.

„Hallo, pane, vy jste jistě Jeff Mariner, že,“ téměř neznatelně se rozšířila Johnova ústa.

„A-ano, to a-ano,“ vykoktal ze sebe Jeff Mariner, suchý chlapík kolem padesátky, neustále naložený v lihu a štítící se jakýchkoli šarvátek, bitek i přestřelek.

„Výborně,“ poznamenal John, „Měl bych pro vás práci.“

„Pro … pro mne?“ rozklepal se Jeff.

„Ovšemže, pro koho jiného. Kdo jiný tady v Sommervillu přece zastává práci hrobníka?“

„To… já, pane, kopu hroby…, když je někdo mrtvej,“ dostal ze sebe po značné námaze Jeff,

„To je dobře, to je dobře,“ pobrukoval si Ryšavý John „Jistě vám nebude na obtíž vykopat ještě jeden hrob,“

„Ano, pane, bude mi ctí, pane,“ klaněl se Jeff málem až k zemi.

„Do pozítří, pane Marinere, do pozítří, A to vám říkám, ať je to hrob pořádný, nejméně dva yardy do hloubky a tak, aby se do něj vešla šestistopá rakev s chlapem. Ostatně zeptejte se už pana Setmana, ten ví nejlépe, jak ta rakev bude velká.“

„Dobře, pane,“ odvážil se teď už trochu klidněji promluvit Jeff Mariner, „Ale pan Setman mi za každý hrob dává dolar…“

„Tady máš,“ zablýskly se ve vzduchu dvě mince a Jeff Mariner, jak vypadal neduživě a opile, oba dolary v letu zručně zachytil.

„To je jiná polívčička, pane,“ usmál se Jeff, „Za tohle vám vykopu hrob hluboký třeba čtyři yardy.“

„To zas ne, to by pro toho ničemu byl zbytečné velký luxus,“ ohrnul nos Ryšavý John a dopil sklenici.

„Tak, to bychom měli,“ otřel si ústa, „Mimochodem, pane Setmane, doufám, že mou objednávku už plníte?“

„Přesně podle vaší objednávky, pane. Už dlouho jsem nemel tak dobře platícího zákazníka,“ poznamenal pan Setman, kterému mohlo být skutečně jedno, koho do rakve šoupne,

„To máte pravdu. Kdyby objednával Carpenter pohřeb pro mne, pochybuju, že by tak hýřil dolary. Tím spíš, že mu vlasině ani nepatří,“ doplnil svou řeč podivnou poznámkou, zaplatil vypitou whisky, sklopil si širák ještě víc do čela a odpoutal lokty od barového pultu.

Nu, stalo se to tak rychle, že jsem si skoro ani neuvědomil, co se děje. Byl to takový nešťastný okamžik, kdy Ryšavý John skutečné nemohl vidět, co se děje za pultem, a toho využil barman, stále prahnoucí po tom tisíci dolarů. Ne. tady by Ryšavý John neměl šanci. Proti kulce do zad se nemůže bránil ani len nejlepší pistolník. Nu. Ryšavý John něco uslyšel, to něco bylo natažení kohoutku, ale to už barman držel revolver ve správné výši a přesně zamířený. Zbývalo jen stisknout spoušť,

Ryšavý John se jen pomalu obracel a v jeho prstech se oct revolver, ale jsem si jist tím, že by to nestihl, kdyby se na opačném konci místnosti neozvala jiná zbraň a barman vztekle nezařval, protože mu jeho kolt vypadl z ruky a on se jen mohl držet za prostřelené zápěstí.

Vzápětí na něj namířil Ryšavý John, ale když viděl, že ten muž už je bezmocný, jen se usmál, a pak se podíval do sálu, aby viděl, odkud přiletěla ta spásná kulička. Nedalo mu to moc námahy, protože jsem vstal a zatím jsem revolver nezasunul zpět do pouzdra.

Když John spatřil na mé hrudi šerifskou hvězdu, dost se podivil.

„Proč jste to udělal, mladý muži?“ zeptal se, a k mému překvapení zasunul zbraň do pouzdra, přestože jsem na něj prakticky mířil. Nu, následoval jsem jeho příkladu. Dobře jsem věděl, že v tuto chvíli už Johna nezadržím, a vlastně jsem to ani neměl v úmyslu.

„Nemám rád, když někdo střílí zákeřně ranou do zad. Sommerville byl vždy spořádaným městem a za podobné kousky se tady dával konopný límec,“ podotkl jsem. „A to i kdyby na toho druhého byla vypsána odměna deset tisíc, barmane.“

„Jste s ním spolčen, Williamsone!“ prskal barman. „Tohle vám šerif Carpenter spočítá.“

„Buďte rád, že jsem nemířil kousek doprava,“ odsekl jsem. „To, co jsem udělal, si srovnám se svým svědomím. Zákon tady představuji já a ne vy.“

„Tak ho, ksakru, zatkněte!“ vykřikl barman.

„Není potřeba. Jsem si jist, že až přijde správná chvíle, předstoupí tento muž před spravedlnost města Sommervillu dobrovolně. Mám pravdu, Ryšavý Johne?“

Ryšavec pokrčil rameny.

„Vždyť vyhrožuje šerifovi, že ho zabije!“ křičel barman.

„Jste si tím tak jist? O tom tady zatím nepadlo ani slovo. Jediný, kdo chtěl někoho zabít, jste byl vy.“

„Vy ho necháte odejít?“

„Ovšem. Když se pokusím ho zadržet, budu bradou vzhůru, copak jste to nepochopil?“

„Platí tady podivný zákon,“ řekl barman a rychle bledl, takže se musel posadit.

„Kdo jste, mladíku?“ zeptal se Ryšavý John.

„Mike Williamson, pomocník šerifa v Sommervillu. Jsem pověřen vás zatknout, Ryšavý Johne. Chápu, že nebudete v tuto chvíli ochoten se vzdát dobrovolně a já to od vás ani nežádám. Chci jen od vás slib, že se pozítří dostavíte do Sommervillu a pokusíte se objasnit vaše podivné jednání. Samozřejmě, pokud byste usiloval o život šerifa Carpentera, budete mít co dělat nejen s ním, ale i se mnou…“

„Ksakru, co se. to tady…“

Kde se vzal, tu se vzal, objevil se ve dveřích saloonu šerif Carpenter a události dostaly neuvěřitelně rychlý spád.

Nu, šerifovi trvalo přece jen jednu nebo dvě vteřinky, než se trochu rozkoukal, a pochopil, že se dívá přímo do ústí obou koltů, které na něj trčí z obrovských Johnových pracek.

„Vida, Ryšavý John,“ řekl šerif a v tom šeru nebylo vidět, zda skutečně zbledl tak, jako se roztřásl jeho hlas.

„Ovšem, Ryšavý John, Carpentere. Máš skutečně dobrou paměť.“

„No tak, na co čekáš. Napal do mne tu unci olova rovnou,“ vykřikl Carpenter, protože v tu chvíli neměl proti ozbrojenému desperátovi jedinou šanci, vždyť mu vlezl přímo do rány.

„Proč?“ pokrčil rameny Ryšavec. „Ještě nenastal ten správný čas.“

„Hleďme, pan bandita má také nějakou čest.“

„Mám té cti v sobě víc než ty, Carpentere, a ty to dobře víš. Jen si vzpomeň na Mary Gramovou…“

Z Carpenterovy strany následoval jen úsměšek.

Ryšavec se na svého soka dlouho díval, pak zničeho nic zasunul kolty do pouzder — a vydal se kolem nehybné šerifovy postavy k východu ze saloonu.

Už podruhé během tří minut se někdo pokusil střelit banditu do zad, ale tentokrát nepotřeboval mou ochrannou ruku. Zdálo se, že John Carpentera zná až příliš dobře, protože ve chvíli, kdy šerifova ruka sjížděla k pouzdra, se John otočil a vzduchem se mihla jeho pěst. Šerif se vzápětí válel v troskách jednoho ze stolů a za Ryšavcem se už jen zavřely dveře.

Nu, šerif neměl ani čas, aby si přepočítal vyražené zuby a vztekle vyrazil ze saloonu.

„Williamsone, za mnou, dostaneme ho!“

Počínal si také jako školák, protože kdyby Ryšavec číhal venku, mohl to šerif pěkně odskákat. Ale venku jsme neviděli žádného desperáta na útěku, zívala na nás jen prázdná ulice. Po banditovi jako by se země slehla a nezůstal tady ani jeho kůň.

„Ksakru, chlapi, kde jste kdo. Za ním! Jacku! Joe!

Šerifův pokřik měl probudit k aktivitě celé městečko, ale dojem, který vyvolal Ryšavý John, měl na všechny muže saloonu snad uspávající vliv. Pravdou bylo, že do pronásledování se nikdo právě nehrnul, tím spíš, že venku byla tma jako v pytli a ulice byla prázdná a jako vymetená.

Nu, Jack a Joe, protože stále ještě pro šerifa pracovali, museli na jeho příkaz reagovat, ale udělali to tak svérázně, že pozvolna objeli na koních celé městečko a pak se zase vrátili před saloon, kde po verandě přecházel běsnící Carpenter.

„Všude je tma jako v pytli,“ pravil Podšívka Joe.

„Nikde ani stopa,“ doplnil jej Huhňavý Jack, a oba se hrnuli zpátky ke svému stolu.

Nu, není divu, vyhlídka na další pronásledování zdánlivě nepolapitelného zločince, na další noc strávenou někde v prérii či dokonce v seetownském vězení, nepůsobila na naši morálku právě povzbudivě. Den, noc a den jsme strávili na cestě a on nás žene znovu ven, když už se pokojně chystáme do postele.

„Ráno vyjedeme po stopě, šerife,“ řekl jsem, abych trochu uklidnil ten výbušný kotel páry.

„S vámi si ještě promluvím, Williamsone,“ prskal šerif a nevadilo mu, že nám naslouchají nejméně tři desítky chlapů, kterým do způsobu, jakým šerif organizuje chod své kanceláře vůbec nic není. A Carpenter modral ve tváři a pak zase rudl, a vůbec se zdálo, že není právě v pořádku. „Hned ráno vyjedou chlapci po stopě toho zlosyna,“ pištěl, „ale vy mezi nimi nebudete, Williamsone. Zbavuji vás tímto funkce pomocníka.“

Nu, co jiného mohl člověk čekat od prchlivého šerifa. Nic jsem neříkal, držel jsem mezi prsty sklenku a čekal jsem, až se Carpenter uklidní. Ale ten se k tomu neměl.

„Zbavuji vás funkce pomocníka. To se mne ani nezeptáte proč? Ne, nezeptáte, ovšemže, protože to velmi dobře víte. Vy nejenže jste nezadržel hledaného psance, jak bylo vaší povinností, ale dokonce jste v tom poctivému muži, který chtěl tuto práci udělat za vás, zabránil. Pro mne to znamená jediné, Williamsone. Jste s Ryšavým Johnem spolčen! Tomu nasvědčuje nejen způsob, jakým jste vedl včerejší pronásledování, ale i váš dnešní podlý čin!“

Nu, tohle byly pro mne ještě větší novinky.

„Uklidněte se, šerife,“ pokusil jsem se poněkud uhasit ten plamen, který plápolal nedaleko vedle mne. „Slibuji vám, že vám nejpozději pozítří Ryšavého Johna přivedu. Ostatně sám mi to tady přede všemi slíbil.“

„Co vám mohl slíbit několikanásobný vrah a lupič?“ rozhořčoval se dál Carpenter. „Vy jste ochoten věřit spis slovu bandity než svému šerifovi? Vy jste mne už odepsal! Vidím, že mé podezření se zakládá na pravdě, Williamsone, jménem zákona vás zatýkám!“

Nu, šerif nepronesl zatýkací formuli právě nejpředpisověji a ještě víc se střežil toho, aby přitom vytáhl revolver z pouzdra.

Hodil jsem na barový pult pár měďáků.

„Nu, zatkněte si mě, šerife, jestli to dokážete.“ Přihodil jsem na stůl šerifskou hvězdu, tu jsem odevzdat musel. „Ale jestli mě chcete dostat za mříže, musíte to podnikat trochu šikovněji, než to doposud děláte. Sbohem, Sommerville.“

A vydal jsem se k východu ze saloonu. Měl jsem tohoto povedeného města i s jeho vypečeným šerifem dost.

„Williamsone, okamžitě se vraťte!“ prskal šerif a já jsem jen podle zvuků jeho bot uslyšel, že se za mnou rozběhl. Nu, nedoběhl. Někdo, snad Huňatý Jack, mu v tom zmatku nastavil nohu a šerif se zcela nedůstojně poroučel k zemi.

Než se vzpamatoval a vyběhl ze saloonu, seděl jsem už na koni, míjel poslední domky Sommervillu a jen z dálky jsem slyšel, jak šerif vyzývá k pronásledování toho bandity, ale nepochopil jsem, zda má na mysli mě nebo Ryšavého Johna. Skoro se mi zdálo, že jsem se stal v jeho očích ještě větším padouchem než John.

5. Šerif Swigert má potíže

Inu, jel jsem tam, kam jsem měl v úmyslu zajet i v době, kdy jsem ještě pracoval jako šerifův pomocník. Až příliš mnoho se mi na tomto zvláštním případě nezdálo. To, co nám vyprávěl Podšívka Joe, bylo docela zajímavé, ale on nebyl přímým svědkem událostí, on se jich neúčastnil. Zdá se, že nikdo vraždu Mary Cramové příliš podrobně nevyšetřoval, ostatně Carpenter, když byl ještě mladší, mohl působit impozantním a důstojným zjevem a mohl mít přirozenou autoritu, ale v poslední době, jak jsem ho znal, se dal na pití a vedl vše od desíti k pěti.

A teď, to bylo docela zřejmé, dostal strach. Před čím mohl mít strach šerif, který vykonával svůj úřad skoro deset let? Jistě, mohl mít strach před těmi, které dostal za mříže, a byla jich nepochybně pěkná řádka. Mohl mít strach před pozůstalými těch, které dostal na hřbitov, a těch jistě také nebylo málo. Já sám jsem byl svědkem toho, jak mnozí z těch, co mu slibovali pomstu, se o to také pokusili, a také jsem viděl, jak skončili. A najednou se tady objeví Ryšavý John a objedná si pro šerifa pohřeb. Nu, možná nevinný žertík, ale když se ten muž objevuje podruhé, leze šerifovi přímo před ústí koltu. Šerif představuje zákon a Ryšavec je mužem na útěku. A přece jejich setkání nijak nepřipomínalo setkání kriminálníka s policistou, skoro naopak…

Byl jsem přesvědčen, že odpovědi na tyto otázky leží kdesi dávno v minulosti, skoro bych byl ochoten se vsadit, že vše ovlivnily události v Seetownu před deseti lety. Ne, nic mi do toho nebylo, ale ten případ se také trochu dotkl mne osobně. Hájil jsem čest Sommervillu a nesměl jsem připustit, aby byl jakýkoli člověk zavražděn zákeřným výstřelem. A právě to mi šerif měl za zlé? Ne, vůbec ne, jemu vadilo, že se jednalo právě o Ryšavého Johna. Asi by ho viděl nejraději pod kytičkami.

A tak jsem se rozhodl, že pojedu celou noc, abych byl do příštího večera zpátky, a to jen proto, abych nezmeškal třetí návštěvu Ryšavého Johna. Nepochyboval jsem o tom, že John se objeví v našem saloonu ještě jednou, aby potvrdil dvě předchozí objednávky a přisadil si třetí.

Teď, v létě, svítalo brzy. Krátce po čtvrté, a právě v tu chvíli mě můj koník vynesl na nízký vršek, na němž jsem zahlédl několik neuměle vytesaných mohyl. Nu, přímo pode mnou vystupovaly z mlhy dřevěné štíty Seetownu, místa, kde se tenkrát měly seběhnout ty záhadné události, o kterých jsem zatím slyšel jen z podání Podšívky Joa.

Sestoupil jsem na chvíli z koně a rozhlížel se po širé nekonečné rovině, jen vzadu na obzoru lemované několika oblými vršky, chlazenými dlouhými věky a ještě pokrytými řídkými lesy. A pak se mé oči v záři prvních paprsků stočily na nejbližší náhrobní kámen a já si znovu uvědomil, proč jsem tady. Stál jsem totiž hned vedle hrobu Mary Cramové, ženy, kvůli které vypukl ten podivný skandál v Sommervillu, ženy, která před deseti lety padla pod ostřím nože drzého vraha.

Ale byl jím skutečně Ryšavý John? Jistě, všechno tomu nasvědčovalo, ale jediným svědkem proti němu byl právě Carpenter, který přišel k oběti jako druhý a který také objevil vraždu. Ale vždyť nůž mohl do jejího těla zabořit stejně dobře i on, třeba hned poté, co mu oznámila, že si nevezme jeho, ale právě Ryšavého Johna…

Williamsone, nevzal sis na bedra příliš obtížný úkol? Máš jenom několik hodin na to, aby ses pokusil poodhalit tajemství, které zůstalo nerozluštěno skoro deset let. Deset let strávil Ryšavý John za mřížemi, aby posléze z vězení uprchl. Místo aby se skrýval před federálními úřady a zmizel, jako když se po něm země slehne, a to na území Spojených států není zas tak velký problém, on se vrátí zpět na místo činu tak veřejně, jako kdyby si přímo koledoval o návrat za mříže.

Ne, neznám ještě Ryšavého Johna, ale musím přiznat, že se mi ten chlapík z těch dvou vystoupení, které předvedl v našem, saloonu, docela líbil. Ale znal jsem Carpentera. Prchlivý, vznětlivý člověk, doslova cholerik, věčně jakoby vyplašený, nesnášenlivý, i když, a to je nutné přiznat, při práci s revolverem docela rozhodný. Šerifem v Sommervillu je volen pravidelně a nemá s udržením pořádku velké problémy, i když je otázkou, nakolik je to jeho zásluhou a nakolik díky mravenčí práci jeho pomocníků.

Během jedné minuty jako by zapomněl na celé ty dlouhé roky, co jsme to spolu táhli, i když o našem vztahu se nedalo hovořit ani

tak o přátelství, jako spíš o vzájemném respektu. A pak najednou tohle…

Vjel jsem do Seetownu v době, kdy jsem si myslel, že ještě všichni budou spát. Ale jak jsme brzy pochopil, dostal jsem se tam ve chvíli, kdy všichni ještě nespali.

Seetown byl nejbližším sousedem Sommervillu, bylo to město snad s pětkrát více obyvateli než naše zapadlé hnízdo, byly tu herny, banky, dokonce i železniční stanice. Po všech stránkách by mohlo být Sommervillu vzorem spořádanosti poměrů, ale to, co jsem spatřil, nasvědčovalo, že obě hnízda jsou ze stejného těsta.

Velký dav občanů s velkým pokřikem vláčel po ulici nějakého spoutaného nešťastníka. Někteří volali po dehtu a peří, jiní naopak ukazovali na velice šikovnou větev rostoucí na osamělém dubu. Ve svém důsledku bylo obé pro oběť tohoto davového šílenství totožné, až na to, že s dehtem a peřím to trvá poněkud déle.

„Co provedl ten ubožák?“ zeptal jsem se jednoho ze zevlounů, kteří vypadli ze saloonu. Vybral jsem si toho, který vypadal nejstřízlivěji, což ovšem za daného stavu věci dalo dost práce.

„Je to zloděj dobytka,“ odplivl si ten zarostlý chlap, „na větev s ním“ vykřikl posléze, zjevně byl přesvědčen, že jeho odpověď mě uspokojila,

No, já jsem byl včera ráno také ještě zloděj dobytka a hrozilo mí něco podobného, proto jsem se dokázal do kůže toho nešťastníka vžít. Zmatek, který tady kolem vládl, a spěch, s jakým se volalo po nejostřejším trestu, nasvědčoval přinejmenším podezřelým okolnostem, za kterých byl neznámý chlapík usvědčen.

Ne, neznal jsem ho, přestože jsem se dokázal jednu chvíli prodrat davem až k němu a pohlédnout mu do tváře, zbarvené několika podlitinami. Nebylo mu víc než čtyřicet, byl malé, skoro vyzáblé postavy, ale hlavu a bradu měl pokrytu hustým zrzavým strništěm, Právě tak zrzavým jako Ryšavý John…

„Hele, odkud víte, že právě tenhle chlapík je zloděj dobytka,“ zeptal jsem se dalšího, kterého právě vyvrhl dav přímo přede mne, jak se neudržel v tlačenici,

„Ty ses asi zdaleka, viď, že nepoznáš Ryšavého Johna.“

Tohle bylo pro mne trochu silné kale. Tohle že má být Ryšavý John? Vždyť toho chlápka už velmi dobře znám, právě tak i jeho podobiznu a plakát kolující několika sousedními státy…

,.Copak jste se zbláznili?“ vykřikl jsem trochu hlasitěji: „Tohle přece není Ryšavý John, toho znám…“

„Ty chceš asi viset s ním?“ obrátily, se ke mně dva do ruda zbarvené obličeje,

„Ale vůbec ne, Jedu ze Sommervillu, kde jsme pravé Ryšavého Johna vyprovodili… Ten nemá s tímhle sušinkou vůbec nic společného.“

„Ale chytili jsme ho v ohradě u dobytka. Jistě se jej chystal odehnat,“

Průvod se konečně zastavil. Až jsem se podivil, jaký jsem začal mil na ten dav vliv, i když už se kolem mne začínal stahovat kruh rozdováděných pijáku. Náhle se mezi nimi prodrala vysoká postava a já jsem si trochu oddychl. Pan Brandon, jediný muž, který se nás včera dokázal zastat, dřív než nás šerif Carpenter podezřelou rychlostí odlifroval zpátky do Sommervillu. Proč jsme se tam nesměli ani ohřát, ani zahnal žízeň, když už bylo jasné, že veškeré podezření z nás spadlo? Co by tomu asi říkal šerif Carpenter, kdyby se dověděl, že jsem jel znovu do Seetownu?

„Tohle je přece pan Williamson, šerifův pomocník ze Sommervillu,“ řekl rančer, „Vy tvrdíte, že znáte Ryšavého Johna?“

„Ovšem, před šesti hodinami jsem s ním mluvil tak, jako teď mluvím s vámi. Není to tento muž, A co víc, Ryšavý John není zloděj dobytka.“

„Zvláštní, pan Carpenter nám řikal něco jiného,“ krčil rameny pan Brandon. „A co víc, na vaši stopu nás navedl chlap, který byl ryšavý jako tady ten a podle popisu jste všichni tvrdili, že jde o Ryšavého Johna.“

„Ano, ale šerif Swigert hovořil o tom, že mu zprávu o nás přinesl chlap velký, jako hora, šest stop a pět palců vysoký, dvě sté liber živé váhy. Podívejte se tady na toho.“

„Nezbláznil jste se, mladíku?“ vykřikl Swigert. „Nic takového jsem neříkal.

Tohle je přece ten člověk, který nás poslal za vámi, aby mezitím mohl odvést cele velké stádo.“

„Tenhle?“ rozesmál jsem se. „Podívejte se na něj. Vždyť ani nemá jezdecké boty, není ozbrojen. Vsadím se, že ani neumí jezdit ha koni.“

„Ale byl přistižen, jak…“

„Tak ho zatkněte a postavte před soud, šerife. Copak vy strpíte, aby ve vašem slušném městě každého podezřelého pověsili na první větev?“

Nu, nebezpečí pro nebožáka bylo zažehnáno, alespoň pro tuto chvíli, i když jsem nepochyboval o tom, že ubožák několik týdnu nebo i měsíců stráví za mřížemi.

Dav se rozcházel a většina lidí reptala, protože přišlu o zajímavé divadlo: Mně však stačil ten vděčný pohled toho ryšavého ubožáka, kterému se někdo na hlavu snažil svalit zločiny úplně jiných banditů,

„Budiž, toho chlapíka postavím před soud,“ podotkl Swigert a postavil se výhružně asi tři yardy přede mne. „Ale myslím, že se za mříže dostanete i vy, jestliže do pěti minut ze Seetownu nevypadnete. Lidi, kteří do všeho strkají nos, nemáme tady v Seetownu příliš v lásce,“

Nu, můj návrat do Seetownu nebyl právě slavný. Nezbylo mi než naskočit na koně a vzít zpátečku. Ale přesto se našel ve městě muž, který se mnou chtěl mluvit,

„Proč jste se vrátil do Seetownu, Williamsone?“ zeptal se mne Brandon. Když jsme zůstali na ulici osamoceni, protože většina mužů se vrátila ke svým sklenicím,

„Někdo si objednal rakev u hrob pro našeho šerifa. Ten někdo se jmenuje Ryšavý John.“

„Vida. s tím se nám pan Carpenter nepochlubil.“

„Nemohl. Včera věděl jen o té rakvi. Hrobeček je čerstvá novinka a dnes večer jistě přibude další objednávka. Kdyby byl Ryšavý John obyčejným zločincem, nepochybuji o tom, že Carpenter by teď už byl bradou vzhůru. Jak jsme si o sobě s Huňatým Jackem a Podšívkou Joem mysleli, že jsme skvělými gunmany, během dvou dnů z nás nadělal Ryšavý John úplné nuly. Dělá si v Sommervillu, co chce. ale zdá se, že jeho jediným cílem je Carpenter. Proto bych se rád

dověděl, jak se to tady vlastně semlelo, před deseti lety. Vím, že to všechno odnesla jakási Mary Cramová,“

„Pojďte si někam sednout, Wiliiamsone. Možná, že o tom případu něco vím,“ řekl Brandon. „A pokud ne já. jsou tu ještě další svědci. Lidé nezapomínají. A Ryšavý John měl — tenkrát velké štěstí, že neskončil tak jako tady tenhle ubožák.“

„Copak i vy věříte tomu, že Mary Gramovou zabil on?“

„Ovšem, kdo jiný. Všechny důkazy hovoří proti němu.“

A tak jsem vyslechl další verzi toho dávno zapomenutého a teď znovu na světlo boží vytaženého příběhu. Příběhu lásky a nenávisti. A dověděl jsem se i leccos jiného o Carpenterovi i Swigertoví, ale přiznám se, že jsem z toho příliš moudrý nebyl.

6. Přepadení

Blížilo se poledne, když jsem opět vyjel ze Seetownu. Můj koník toho měl za ty dva dny určitě už dost, ale v Seetownu o něj bylo po dobu, co jsem si povídal s panem Brandonem, dobře postaráno, a tak udržoval poměrně svěží tempo. Nu, musel mě do večera donést zpátky do Sommervillu. Upadl jsem sice v nemilost u šerifa Carpentera, ale ani za nic jsem si nechtěl nechat ujít dnešní večer v saloonu. Byl jsem totiž přesvědčen, že se tam opět dostaví Ryšavý John a celý příběh dostane zajímavé finále.

Nu, pan Brandon všechny pochybnosti v mé duši nerozptýlil a jeho příběh, i když se jako vejce vejci podobal tomu, co mi vyprávěl Podšívka Joe, měl přece jen odlišný emotivní náboj. Není se co divit, Podšívka Joe byl tenkrát, i když si to nechtěl připustit, do Mary Cramové zamilován až po uši a každého, kdo na ni vztáhl ruku, byl ochoten považovat za svatokrádežníka. Pan Brandon hovořil s nadhledem a představil mi tedy Mary Cramovou jako lehkomyslnou ženštinu, pohrávající si s osudy lidí bez jakýchkoli zábran. On nepochyboval o tom, že by jak Carpentera, tak i Johna brzy pustila k vodě, vždyť to pro ni musel být jen neškodný flirt, ona toužila úplně po něčem jiném; Toužila po majetku a toho jí ani jeden z obou soků v lásce dopřát příliš nemohl.

Carpenter byl ovšem už tenkrát liška podšitá a dokázal celého případu využít po svém. K tomu, aby získal úřad šerifa v Seetownu, použil při volební kampani dost nekalých metod. Podšívka Joe nevěděl nebo mi zapomněl říct, že o úřad šerifa se ucházel rovněž Ryšavý John, ale mezi bohatými statkáři, kteří tenkrát ovládali celý kraj, měl lepší jméno právě Carpenter. Dlouho jsem nechápal, co mohlo být na práci šerifa v této bohem zapomenuté oblasti tak zajímavého, že se o ni ucházeli hned dva zdatní pistolníci, ale i to mi pan Brandon vysvětlil. Dlouhou dobu řádili v celém kraji zloději dobytka a nikdo jim nemohl přijít na stopu, a proto se rančeři dohodli a vytvořili zvláštní fond, ze kterého měla být šerifovi a jeho pomocníkům vyplácena vysoká odměna v případě, že se jim podaří ohlídat jejich stáda, no a zkrátka neměli přijít ani v případě, že by se jim to z nějakých závažných příčin nepodařilo. Šerif v Seetownu mohl být v té době nejlépe

placeným státním úředníkem ve Státech, pokud by dokázal ohlídat stáda na okolních farmách. A jak jsem se pak dověděl, Carpenter to dokázal.

Poté, co se stal šerifem, do půl roku loupeže dobytka ustaly a brzy všechny zloděje přešla chuť pytlačit v Carpenterově revíru a přesunuli se raději do jiných lovišť. Hřbitov obutých se rozmnožil o přinejmenším dvě desítky hrobů. V tomto byl Carpenter nemilosrdný. Nikdy nepostavil žádného ze zlodějů před soud, vždycky ho přivezli už na prkně. Carpenter šerifoval v Seetownu pět let, zloději dobytka, kteří v té době ještě netvořili velké organizované skupiny, se zatím přestěhovali o pár rajónů dál, když viděli, že jim v Seetownu pšenka nekvete, ale pak byli čím dál tím troufalejší a Carpenter, zdá se, zpohodlněl, až se farmáři usnesli a Carpentera opět jeho výtečně placeného úřadu zbavili. Jemu to ale v nejmenším nevadilo, protože o jeho služby projevil zájem nedaleký Sommerville, a brzy se mu tam podařil stejný zázrak jako v Seetownu — úplně vyčistil kraj od všech zlodějských band, ovšem kromě jediné — té, kterou vedl onen pověstný Cassius, o kterém nikdo nevěděl víc, než že se tak jmenuje. Ale i ten se raději Sommervillu zatím vyhýbal, zatímco v Seetownu, jak jsem se mohl přesvědčit, měli teď s jeho návštěvami časté problémy.

Samozřejmě, bylo tu více důvodů, proč se Ryšavý John a Carpenter neměli v lásce, ale toto byly hlavní dva — Mary Gramová a úřad šerifa v Seetownu. Konflikt vyvrcholil vraždou. Celý proces měl zajímavé pozadí, protože poté, co Ryšavý John jen tak tak unikl lynčování, dokázal se před soudem hájit tak obratně, že soudce pro jistotu nevynesl vyšší trest než zmíněných už deset let, přestože Carpenter, pln zloby a zášti, proti tomuto údajnému bezpráví rozhodně protestoval. Ostatně ten soudce brzy z kraje zmizel, protože byl často sužován zlomyslnými kousky různých ničemů, kteří mu trávili koně, stříleli do oken a dokonce mu usilovali o život. Je to až protismyslné, vždyť tito muži by naproti tomu měli být rádi, že existuje soudce, který je ochoten brát v úvahu i polehčující okolnosti. Naskýtá se otázka, zda soudce byl pronásledován skutečně těmi, kteří se před soud pravidelně dostávali, či někým úplně jiným, kdo se na veřejnosti tvářil jako samotný vzor ctnosti.

Polehčující okolnost měl Ryšavec jedinou, zato však dost pádnou. Našlo se několik svědků, kteří odpřísáhli, že Ryšavý John svůj nůž den před vraždou ztratil a marně se po něm sháněl. Pak by bylo logické, že by Mary Cramovou mohl zabít kdokoli, kdo tento nůž našel a chtěl zločin na Ryšavce svést. Proto také soudce nevyřkl ortel smrti, i když Caipenter dokazoval, že toto nebylo od Ryšavce nic jiného než trik, jímž si chtěl krýt záda. Předstíral prý ztrátu nože, aby na něj nemohlo padnout podezření. Ale soudce rozhodl tak, jak rozhodl, a Ryšavec nakonec zmizel v San Quentinu.

A mně čím dál tím víc vrtalo hlavou, kdo se vlastně té vraždy dopustil, a přemýšlel jsem dost důkladně o svérázné osobnosti šerifa Carpentera, člověka, ve kterém jsem se vůbec nemohl vyznat. Byl to skutečně on, kdo ze žárlivosti zabil tu ženu? Proč by to dělal? Ona se přece rozhodla pro něj, pro člověka s úspěšnou kariérou, a obyčejného honáka dobytka, Ryšavého Johna, nechala plavat. Ne, Carpenter neměl jediný důvod, proč by měl tu ženu zabíjet, i když bylo možno připustit, že jediné, co na ní mohl milovat, byly její peníze.

Nu, jel jsem tak zamyšlen asi tři hodiny a koně jsem ani příliš nevedl, zdálo se, že už cestu mezi Sommervillem a Seetownem zná nazpaměť. Prérie se tady trochu vlnila, vítr čechral tmavozelené stonky a obzor vroubila četná stáda. A tu z jedné té mělké úžlabiny zazněl výstřel.

Těžko říct, proč střelec minul. Možná proto, že chviličku předtím, než se rachot výstřelu rozezněl po liduprázdné krajině, můj koník klopýtl, možná proto, že to nebyl právě nejlepší střelec, snad i proto, že jsem měl prostě štěstí a on mizernou pušku.

Můj klobouk se válel v trávě a já jen cítil, jak mi kulka přičísla vlasy.

Než se můj zatím neznámý nepřítel stačil vzpamatovat a vystřelil podruhé, měl jsem čas zareagovat. Trochu to bolelo, ale jsem přesvědčen, že jsem ten pád z koně sehrál docela věrně. Vyrazil jsem si dech, ale překulil jsem se tak, že mi pažba z revolveru vklouzla přímo do ruky. Můj kůň se polekal a rozběhl se pryč.

Všechno to muselo vypadat.věrohodně — zasažený muž padá k zemi a zůstává nehybně ležet a splašený kůň mizí kdesi v dáli.

Ležel jsem bez pohybu a čekal jsem, co se bude dít dál. Nepochyboval jsem o tom, že ten, kdo zatím z neznámých důvodů usiloval o můj život, se půjde přesvědčit, jak dobře svou práci vykonal.

Brzy jsem uslyšel kroky. Ucho jsem měl přitisknuté k zemi a tak jsem snadno poznal, že není sám. Blížili se ke mně dva, ale možná i tři muži. Tiše si něco povídali, ale nerozuměl jsem jim.

Trvalo to snad jen deset vteřin, než prošli těch pár desítek yardů, a mnou celou tu dobu cloumala zvědavost, kdo asi mohl mít zájem na tom, abych už se nevrátil do Sommervillu a nikomu nic nepověděl. Jinou příčinu ten útok na mne skutečně mít nemohl — o loupežném přepadení nemohla být řeč, protože každý lupič musel na dálku poznat, že by se jednalo o zbytečnou námahu. Jediné, co by mohl získat, byl pytlík tabáku, dva dolary a jeden sice starý, ale přesto dobře střílející kolt.

Ano, byl jsem si tím jist. Někomu se nelíbilo, že si jezdím do Seetownu a tahám z lidí informace. Ale rád bych měl jistotu.

„Tak vidíš, Williamsone, už jsi dozpíval svou písničku,“ uslyšel jsem těsně nad svou hlavou. „Dobře ti tak, nemáš strkat nos do cizích věcí.“

Ne, ten hlas jsem neznal. Lehce jsem pootevřel oko a zamžoural jsem mezi řasami. .

Černá maska na obličeji.

Vše další bylo dílem okamžiku. Nestačili se vzpamatovat. Čtyři výstřely proměnily prérii doslova v krvavou lázeň, ale nemířil jsem právě nejlépe. Toho, kdo na mne promluvil, jsem dostal na místě, dalšího, který stál vedle něj, a kterého jsem nejdříve neviděl, také. To jsem ovšem nevěděl, že jsou tady čtyři chlapi.

Další dva stáli opodál. Uviděl jsem je, až když jsem dostal ty dva, a bleskově jsem se odvalil z místa, na kterém jsem ležel, o kus dál, což mi podruhé zachránilo život. Kulka jen bezmocně vyryla mocný drn trávy.

A já měl znovu štěstí, protože se mi podařilo zapadnout do mělké rýhy, ale pokud jsem nezvedal hlavu, dokázala mne dokonale ochránit, protože ti zbývající dva, které jsem zahlédl jen koutkem oka, ihned také zalehli asi dvacet yardů ode mne.

Neviděli na mne, právě tak jako já na ně. Ale oni věděli, kde ležím, a já neměl žádnou možnost se odplížit dál, aniž bych jim dal šanci provrtat mou zatím zdravou kůži. A já jsem je mohl jenom tušit, terén jsem neznal, zatímco oni si místo k přepadení vybrali jistě po dlouhé úvaze. Vše jim teď hrálo do not. Musím sebou jednou pohnout a to bude můj konec.

Kámen. Mezi prsty jsem ucítil kámen. Nevelký oblázek. Zvedl jsem jej a hodil. Dopadl asi deset yardů ode mne.

Následovaly dva výstřely, zhruba z místa, kde zalehli. Zůstali tam tedy. Poslal jsem jim dva pozdravy za své hlavně, ale neměl jsem čas přesně namířit. Další kulka mi proletěla kolem hlavy a já viděl, že z opačné strany. Jeden z nich se tedy zatím stačil přemístit za má záda.

Byl jsem v pasti. Dřív nebo později mě dostanou, o tom nebylo pochyby. Mně se však ještě nechtělo umírat, neviděl jsem však jediné jiné východisko.

A to se mi pořád ještě honily hlavou myšlenky o tom, kdo vlastně na mne tuhle skupinu maskovaných chlapů poslal, vždyť o tom, že jsem jel do Seetownu, nevěděl v Sommervillu vůbec nikdo. A jediný, s kým jsem v Seetownu hovořil, byl rančer Brandon, ale toho jsem poznal jako přátelského a spravedlivého občana, který jistě nemohl mít postranní úmysly …

Ne, v Seetownu mě nikdo neznal a v Sommervillu jsem nikomu neublížil. Pak ovšem zbýval ještě Ryšavý John, kterému jsem byl na stopě. Co když je to on, kdo si myslí, že jdu po něm? Co když to jsou jeho lidé? Ale nezdálo se, že by Ryšavý John dokázal jednat takhle zákeřně.

A přece mne mohl v Seetownu znát ještě jeden člověk…

„Tak vylezte, vy zbabělí tchoři!“ vykřikl jsem zbůhdarma. Odpovědí byl výstřel, který mi prosvištěl těsně kolem ucha. Ani jeden z mých nepřátel se neozval. Neodpověděli mi. To jsem jim nestál ani za odpověď? To mě ani nechtějí zesměšnit, než mě pošlou na onen svět? Nu, Miku Williamsone, je to s tebou špatné. Kdybys znal aspoň jednu modlitbu, mohl by ses pomodlit.

A pak jsem za sebou uslyšel kroky. Ten druhý tedy vstal a jde ke mně. Může si to dovolit, ví, že se nemohu ani ohlédnout. Když se

o to pokusím, dostane mě fen, který leží přede mnou. A až se ten chlapík dostane na takových deset yardů, už na mne bude vidět a nic mu nezabrání, aby zaryl olověný pozdrav do mých zad.

Nu, odvážnému štěstí přeje. Bleskurychle jsem se obrátil a jen podle zvuku jsem se pokusil vypálit tím směrem, z kterého přicházely ty kroky. Ne, netrefil jsem, ale donutil jsem ho opět zalehnout. A netrefil ani ten druhý, prostě asi proto, že byl mým výpadem překvapen.

A tu zazněl další výstřel. Odkudsi zdálky, alespoň mně to tak připadalo. A já zaslechl bolestivý výkřik. Vykřikl nepochybně ten, který teď po mně střílel. A najednou i druhý můj protivník bere nohy na ramena a přikrčen k zemi střílí neznámo kam. Vzal jsem si ho na mušku a stačil jeden výstřel. Klesl k zemi jako podťatý. Pytel brambor by nepadal rychleji.

„Tak už můžete vstát, Williamsone.“

Slyším přicházet úplně jiného člověka, ale jeho hlas znám.

Vždyť už dvakrát ten muž navštívil náš saloon.

Zvedám se a oprašuji se. Zasunuji revolver do pouzdra, protože ten, kdo tady stojí pět yardů ode mne a směje se přes svou ryšavou bradu, není teď mým nepřítelem,

„To byla malá splátka na můj dluh, Williamsone,“ říká Ryšavý John.

„Díky,“ podařilo se mi vydrat z vyschlého hrdla. Netušil jsem, jak je mám vyprahlé. Musel jsem otevřít láhev s vodou a napít se, než jsem byl schopen mluvit. Musím se dokonce i přiznat, že se mi v té chvíli klepala kolena.

„Rádo se stalo. Od podobné sebranky vždycky rád očistím tento kraj. A kde máte hvězdu?“

„Ale,“ mávl jsem rukou. „Carpenterovi se nelíbilo, že jsem vás nenechal střelit do zad.“

„To je celý on,“ ušklíbl se Ryšavec.

„A co tady ti čtyři, znáte je?“

„Bojím se, že ano. Ostatně se můžete sám podívat, co je to za ptáčky.“

Šel jsem k tomu prvnímu a odhalil jsem mu tvář. A to, co jsem spatřil, mě nesmírně ohromilo. Především ten muž, který před malou

chvilkou posílal kulky těsně kolem mé hlavy, ještě dýchal, a pak, nebyl to nikdo jiný než jeden z mých nejlepších přátel. Tady, na zaprášené zemi, právě hlasitě sténal Huňatý Jack.

„Proboha, ty, Jacku? Jak to, že právě ty? Komu vlastně sloužíš? Kdo ti zaplatil za mou smrt?“ ptal jsem se pln zoufalství, když jsem viděl, že to je právě on, kdo umírá jen proto, že můj kolt a má ruka byly .rychlejší.

Ještě otevřel ústa a snažil se něco říct, pak mu z nich začal vytékat pramínek jasně červené krve a jeho oči znehybněly.

Ne, takového zklamání jsem se nikdy nechtěl dožít. Ryšavý John zatím obešel ostatní tři těla a pokýval hlavou.

„Tak řekni přece, kdo tě na mě poslal, Jacku,“ neviděl jsem pro slzy. „A proč jsi to udělal, ty, můj přítel?“

„Někdo mu za to zaplatil, Williamsone. A asi moc dobře. A možná, že mu platí za podobné záležitosti už dlouhá léta.“

„Koho myslíte?“ zeptal jsem se přímo.

„Nevím, proč to před vámi tajit. Mám na mysli vašeho povedeného šerifa.“

„A proč si myslíte, že bych tomuhle měl věřit, Ryšavý Johne?

Znám přece Carpentera už mnoho let.“

„Já také, Williamsone. Od té doby, co zavraždil Mary Cramovou a svedl to na mne, to s ním jde neustále z kopce.“

„A proč s tím nejdete k soudu? Proč si s ním vyřizujete účty tímhle podivným způsobem?“

„Protože nemám v ruce jediný důkaz. Potřebuju, aby se prozradil sám. Škoda, že váš přítel už nemůže mluvit. Jistě by všem teď ochotně prozradil, co je Carpenter za ptáčka. Mary Cramová se nějak domákla toho, co je pan Caipenter zač a co všechno má na svědomí. Měl toho tenkrát za sebou už dost, ale v jeho stopách zůstávali jen mrtví. Nikdo na něj nic nemohl prozradit, všem zalepil ústa olovem. Ne, já jsem jí nic neřekl, vlastně jsem ho ani pořádně neznal. Ale v okamžiku, kdy Carpenterovi řekla do očí to, co se o něm dověděla, si nad sebou podepsala rozsudek smrti, a já hlupák jí v tom nedokázal zabránit. Ten den, kdy ji Carpenter zabil, mi to všechno řekla. Vlastně jen pět minut před smrtí… Ale co víc, ona se mi svěřila, že ho i přes to všechno miluje. Proto jsem tak spěšně odjel ze Seetownu,

proto mě chytili nad sklenkou whisky. Zapíjel jsem žal a přemýšlel jsem o sebevraždě. Carpenter mě z toho vyléčil. Už dlouho se připravoval k tomu, že ji zabije a všechno svede na mne. Mohl jsem před soudem říct všechno, co jsem věděl, ale nepomohl bych si tím. Doufal jsem jen, že spravedlnost zvítězí. Nu, tenkrát zůstala poražena, zvítězí tedy dnes. Pojďte, jedeme do Sommervillu. Cestou vám řeknu víc.“

A tak jsem se dověděl celé pozadí zločinu v Seetownu před deseti lety. Celá skládačka se už zdála být pohromadě a zněla docela věrohodně, ovšem k mé spokojenosti chybělo jediné. Musel jsem ještě vědět, co tomu všemu řekne Carpenter. On byl jediný, s kým jsem ještě o seetownském případě nemluvil.

Když se slunce dotklo západního obzoru, objevilo se před námi údolíčko, v němž se rozkládal Sommerville.

Byli jsme u cíle. Dál jsem měl jet sám, Ryšavý John mě jen žádal, abych předčasně neprozradil jeho příchod, což jsem mu ochotně slíbil.

A tak jsem v půl osmé večer znovu vstoupil do saloonu.

7, Práce pro pastora Hayese

Můj vstup do saloonu způsobil sice rozruch, ale zase ne takový, aby se kvůli němu muselo střílet. Snad jediný, kdo se po mně podíval křivě, byl barman, který musel chtě nechtě nalévat sklenky a točit pivo i s prostřelenou nikou, kterou měl zahalenu v neúhledném a už dost špinavém obvazu. Nevěnoval jsem tomu člověku jediný pohled, ale popravdě řečeno byl jsem ve střehu, kdyby ho napadla zase nějaká levota. Dobře jsem věděl, kde má v regále ukrytý revolver, a chvílemi se mi zdálo, že tam mrká, ale bylo zřejmé, že po včerejší zkušenosti se mnou raději nechá kolt zasunutý hodně hluboko v šuplíku,

Nu, nezbylo mi než. kousnout do kyselého jablka a sednout si vedle Podšívky Joa, který seděl u stolu o samotě, měl před sebou umolousanou sklenici s nedopitou a jisté už zteplalou whisky, ledabyle pohozený balíček karet a právě si balil cigaretu. Příliš mu to nešlo, tabák mu padal skrz prsty na zem a to, co ukroutil, se podobalo spíš tlusté žížale než úhlednému tabákovému výrobku.

Mlčky jsem usedl vedle něj a ani on nic neřekl, přestože mrknutím oka dal najevo, že mě bere na vědomí,

A tak jsem mu musel všechno říct.

Poslouchal klidně, jen nechal vyhasnout tu svou nepodařenou cigaretku. Byl mým nejlepším přítelem a plné jsme si důvěřovali, a tak jsem si byl jist, že se mu mohu svěřit skutečně se vším,

„Huňatec to má za sebou,“ řekl smutné. Po chvilce mlčení pak dodal,: „Ale nikdy mě nenapadlo, že by odešel na onen svět rukou jednoho z nás.“

Těžko popsat, jaké jsem měl v té chvílí pocity. Tam, na prérii, jsem v něm pln rozhořčení viděl zrádce, který se zaprodal mému nepříteli a usiloval o můj život. Teď, na místě, kde jsme spolu strávili tolik hodin, se mi zdálo být neuvěřitelné, že by k něčemu, takovému vůbec mohlo dojít. Bylo mi hrozně,

„Poslal ho na mě Carpenter, Podšívko.“ řekl jsem tiše. „Poslal ho za mnou, aby mě umlčel. Poslal ho za mnou, když se dověděl, že jsem jel do Seetownu.“

„Tys byl v Seetownu?“

„Ovšem, ale…“

Kčertu, jak se Carpenter dověděl, že jsem jel právě do Seetownu? Nikomu jsem o lom nic něřekl, a nikdo mi nejel po stopě. Tak jak je možné, že na mne čekali?

„Telegraf, Podšívko, telegraf. Nékdo ze Seetownu telegrafoval Carpenterovi, že jsem tam byl a s kým jsem mluvil. A Carpenter se rozhodl mě umlčet. Jednou provždy.“

Nechtěl jsem zatím říct Joeovi všechno, co jsem věděl od Ryšavého Johna, už proto, že jsem to Ryšavci slíbil.

„Pak není ovsem problémem dovědět se, kdo a co telegrafoval,“ řekl Podšívka. „Ale počkej, ty říkáš’, že byli čtyři?“

Přikývl jsem.

„Tys je vyřídil úplně sám?“

„No, tak docela sám ne, pomáhal mi v tom jeden přítel.“

V tu chvíli saloon začínal pomalu utichat. Pochopil jsem, že se začíná odehrávat třetí část dramatu, ta, na kterou jsem více méně čekal, Ale mýlil jsem se. Do saloonu nevstoupil Ryšavý John.

Byl to cizinec. Vysoký, urostlý, měl tak trochu Ryšavcovu postavu, ale na první pohled bylo zřejmé, že patří mezi horních deset tisíc. Oblečen měl perfektní černý oblek, v knoflíkové dírce se blýskal zlatý řetěz k hodinkám a na nohou se blýskaly pečlivě naleštěné boty, které nasvědčovaly tomu, že onen. muž neprošel pěšky víc než těch patnáct kroků od dostavníku ke dveřím do saloonu, V rukou, navlečených. v bílých rukavičkách, držel šviháckou hůlčičku, o kterou se pochopitelně neopíral, na očích měl skřipce visící na zlatém řetízku a na temeni hlavy mu seděl perfektně vytvarovaný cylindr. Na první pohled zelenáč, ale přesto působil tak suverénním dojmem, že by se nikdo z chlapců v saloonu neodvážil dělat si z toho muže posměch, přestože byl neozbrojen.

Cizinec nic neřekl. jen kývl na barmana a ten mu nalil sklenici. Neznámy ji zvedl, podíval se na ni proti světlu a pak vylil nápoj do kýble se špinavým nádobím. Vstoupil za pult, odstrčil barmana, který zůstal jako zkoprnělý a nezmohl se na odpor. Cizincova nika sáhla neomylně po lahvi nejlepší whisky, pak si vybral i jednu ze sklenic a pečlivé ji vyleštil ubrouskem, načež odzátkoval láhev a sám si nalil,

„To abyste věděl, jak je třeba uctít hosta,“ dodal cizinec pokojným hlasem, „hosta, který dobře platí,“ a hodil na pult dolar, který si

barman v žádném případě nezasloužil, přestože se na něj vrhl jako opice na ořech,

Cizinec se opřel lokty o barový pult, chvíli přehlížel saloon a upíjel ze s\c sklenky, a já trpělivě čekal, co bude dál, zatímco klid v saloonu pomalu ustával, neboť všichni už nového příchozího okoukali a neshledali na něm pranic zajímavého. Leč za chvíli byli nucení opět na něj soustředit svou. pozornost.

„Je mezi vámi pastor Hayes?“ zeptal se náhle cizinec,

„Ovšem, tady jsem, pane,“ ozval se pastor, který seděl spolu s rančery u jednoho ze zadních stolů. Pastor Hayes byl svérázná postava. Alkoholické nápoje zásadné odmítal, ale do saloonu chodil, aby sledoval chování svých oveček, jak říkal, a pokusil se je včas obrátit na správnou cestu. Zlí jazykové ovšem tvrdili, že si pastor tajně denně odnáší lahvičku, kterou pak popijí ve svém příbytku, ovšem co na tom bylo pravdy, nevím. Jeho kázání měla vždy hlavu a patu.a nikdy se nesnížil k ubohému pobožnůstkářství. Bral Boha jako běžnou součást života a právě tak i kázání, kterým nás v kostele častoval, směřoval víc jako rady k farmaření než věrnou službu Bohu.

„Jsem rád, že vás poznávám, pane,“ řekl cizinec a přešel těch pár yardů k pastorovi. „Dovolte mi, abych se představil. Jsem John Pristley, bankéř z Bridgewatteru. Rád bych si u vás objednal smuteční řeč.“

„Prosím, pane?“ podivil se pastor nezvyklé nabídce.

„Jakpak, vy nesloužíte při pohřbech?“

„Ale ovšem, je nutné, aby se nebožtík smířil s Bohem dřív, než před něj jeho duše předstoupí. Ale zatím jsem vždy na pohřbu říkal jen to, co…“

„Nu, nejde o nic jiného. Jde mi jen o to, abyste v pohřební řeči ve stručnosti zopakoval celý život nebožtíka a zdůraznil jeho největší zásluhy, aby všichni kolem věděli, jakého člověka pochováváme.“

„Jistě, to je běžná praxe, pane Pristleyi. Ale nevím, kdo je oním nebožtíkem.“

„Jistě, dovíte se to v pravou chvíli. Když dovolíte, připravil jsem si už předem tuto řeč, protože člověka, kterého budeme pochovávat, vy tady v Sommervillu vůbec neznáte. Možná, že to, co budete číst, bude pro mnohé překvapením.“

Cizinec sáhl do kapsy a vytáhl zapečetěný list.

„Prosil bych vás ale, pane pastore, kdybyste tento list otevřel až nad hrobem, mohu-li vás o to poprosit.“

„Ovšem, ale je to poněkud svérázné přání, pane Pristleyi, tím spíš, že vůbec nevím, kdo…“

„Ach ovšem, promiňte, jsem zapomnětlivý. Ten pohřeb bude pozítří a mužem, kterého budeme pochovávat, je pan Carpenter, zdejší šerif.“

Nu, teprve teď se mi rozsvítilo a spolu se mnou jistě i mnohým ostatním v saloonu. Ryšavý John na sobě zapracoval a prošel takovou proměnou, že ho vůbec nikdo nepoznal, dokonce ani já, který jsem jeho příchod očekával a byl na něj připraven. A přitom vůbec nezměnil hlas, nebo možná jen nepatrně.

Ovšem, John Pristley, to je jeho pravé jméno, na všech plakátech je pochopitelně napsáno, ale jen tak mimochodem, protože ho tady kolem nezná nikdo jinak než jako Ryšavého Johna…

„Ale šerif je ještě naživu, pane Pristleyi…,“ řekl setrvačností pastor, než si uvědomil to, co já.

„Ale pane Pristleyi, to, co chystáte, je smrtelný hřích,“ zhrozil se pastor.

„Ovšem, to připouštím. Ale nepochybuji o tom, že v každém případě povedete na šerifově pohřbu nějakou řeč. Proto bych byl rád, když už nebudete číst mou tak pečlivě připravovanou řeč, abyste do ní krátce před obřadem alespoň nahlédl, možná, že pak trochu změníte názor. Tady máte můj příspěvek na chrám Páně,“ dodal Ryšavec a z ruky do ruky přešla stodolarová bankovka.

„Ne, tyto peníze nemohu přijmout, jsou poskvrněny hříchem, pane,“ řekl pastor diplomaticky.

„Mýlíte se, otče, neznám poctivěji vydělané peníze, než jsou tyhle,“ podotkl Ryšavec a pomalu odcházel. Zastavil se u barmana a zeptal se, nemá-li pro něj volný pokoj. .

Barman se mel na pozoru, aby udělal nějaký prudký pohyb, a pomalu podal Ryšavci klíč. Já nepochyboval o tom, že nějaký zpěvavý pták už běží za šerifem, aby ho seznámil s tím, jaká škodná se mu objevila v révím.

„Doufám, že pokoj nebude příliš zablešen,“ podotkl John a klíč převzal dost štítivě. Pak na mne mrkl očkem a já jsem pochopil, že ho mám následovat. Učinil jsem tak zcela nápadně, ostatně nahoru nebylo možné odejít, aby si vás každý neprohlédli

Když jsem vešel do jeho pokoje, který se k jeho skvělému zevnějšku vůbec nehodil, protože skutečně vypadal jako zablešená díra, měl na sobě opět Ryšavec svůj starý oděv, který vytáhl z kufříku. Jen mu scházely ty jeho nezbytné bujné vousy a podstatné také ubylo na jeho hřívě. Asi mu ale dost záleželo na tom, aby se představil ve své skutečné podobě a ne jako pronásledovaný desperát na útěku.

„Musíme hlídat pastora, Williamsone,“ podotkl klidně a kontroloval, jestli má nabité revolvery;

„Proč myslíte?“

„Protože Caipenter správně vytuší, že v té pohřební řeči je popsaná jeho životní dráha. Samozřejmě, že se bude snažit mne odsud vykouřit, ale dobře také ví, jak je Hayes zvědavý. Neuplyne ani půl hodiny a pastor se pod nějakou podmínkou ztratí, aby si mohl přečíst, co jsem tam vlastně napsal. A napsaného slova se bude Carpenter bát mnohem víc, tím spis, že je podepsáno nikoliv Ryšavým Johnem, ale bankéřem Pristleyem.“

„Vy jste skutečně bankéř?“

„Ovšem. Ani těch devět let ve vězení nezabránilo tomu, aby můj podnik nadále ueprosperoval. Mám schopného společníka, který stačil vše řídit. Ale ani mé dolary mi nepomohly vysekat se z vězení, jen trochu usměrnily soudce v Seetownu, aby mi nedal provaz, ale víc jsem od něj tehdy žádat nemohl. Nad tímto krajem vládne jakási temná ruka, která už se postarala, aby všechny mé žádosti o revizi procesu se buď ztratily, nebo byly zamítnuty. Teď mi jde o čest. Ale také jde o pastorův život. Musím jen doufat, že šerif si přijde pro svůj osud osobně a přistihneme jej při činu.“

„Tak na co čekáme,“ zeptal jsem se.

„Už na nic. Jdeme. Počkejte, ne dveřmi. Nemusí nikdo vědět, že jsme odsud odešli,“ dodal a otevřel okno do dvora. Pro dva zdatné muže nebylo problémem spustit se z výšky šesti yardů.

Oběhli jsme celou ulici zezadu a dostali se tak přímo ke kostelu, kde stál malý domek, který obýval sluha boží. Ne, netížilo mě svědomí, když jsme vylomili malé okénko vzadu a proklouzli dovnitř.

Nu, právě včas, protože jakmile jsme se ukryli, slyšeli jsme, jak pastor odemyká dveře a uviděli jsme jeho stín vržený na stěnu petrolejovou lampou.

Ten dobrý muž, ještě dost zadýchaný, postavil lampu na stůl a pak už jsme jen zaslechli rozlomení pečetě a šustění papíru.

„Myslím, že ten papír nebudete chtít číst, ctihodný otče,“ ozvalo se náhle ode dveří. Nu, už tady byl. Nikoho neposlal, aby za něj tu špinavou práci udělal. Sám šerif Carpenter si přišel pro svůj ortel. Teprve teď jsem ucítil jakési zadostiučinění. Ne, Carperter skutečně neměl čisté svědomí, jinak by nechal pastora, ať si o něm přečte cokoliv. I kdyby byl obviněn Ryšavým Johnem z jakehokoli zločinu, přece jen se jednalo o uprchlého vězně a odsouzeného vraha, zatímco on byl přece čestný a spravedlivý muž…

„Neslyšel jsem, že byste zaklepal, šerife,“ podotkl pastor, a to přesto, že na něj šerif mířil revolverem.

„Ve vašem zájmu, pane pastore, mi předejte ten papír,“ řekl šerif. „Učiňte tak dřív, než budete podezřelý ze zločinu napomáhání k útěku uprchlému zločinci.“

„Myslím, že si v tomto domě dovolujete příliš, šerife,“ řekl pastor, a stále třímal papír v ruce. „Ještě trochu znám ty zbytky zákonů, které v tomto státě platí. Obávám se, že mám co dělat se zločincem právě v tuto chvíli, pane Carpentere.“

„Dejte to sem!“ vykřikl šerif a udělal tři kroky směrem ke stolu.

Dřevěná podlaha zaduněla.

„Odložte tu zbraň, šerife,“ vystoupil Ryšavec z úkrytu. Já jsem učinil totéž. Měli jsme dvanáct ran, čehož si byl šerif dobře vědom. Nu, mohl vystřelit, ale byl by to jeho poslední okamžik. Zaváhal, a než se vzpamatoval, držel Ryšavý John jeho zbraň mezi prsty.

„Tak se spolu znovu setkáváme, Carpentere, a nevím, kdo z nás dvou má z tohoto střetnutí větší radost.“

„Přišel jsi mě zabít, přišel ses mstít?“

„Mstít? Ne, proč? Přišel jsem zjednat spravedlnost a potrestat vraha, když to nedokázaly soudy tohoto státu.“

„Hraješ si na spravedlnost, Johne?“

„Ne, nehraji si na ni. Já jsem spravedlnost, a už brzy spolu zúčtujeme. Ale teď ještě ne, Carpentere. Teď tě ještě nechám odejít, abych ti zítra dal poslední šanci. Když se dáš na pokání, když veřejně vystoupíš a řekneš všem, jak to ve skutečnosti bylo před deseti lety v Seetownu, nechám tě postavit před soud.“

„A když ne?“

„Odstřelím tě jako psa.“ Pastor se pokřižoval.

„Odstřelíš?“ vzkypěl Caepenter. „Chceš znovu spáchat vraždu, Johne? Prosím, nikdo ti nebrání. Můžeš to udělat hned, tady, přede svědky.“

„Ne, tady ne. Napřed musím všem dokázat, kdo jsi a co všechno jsi spáchal. Nebude toho málo, když k tomu ještě přidáme přepadení Mika Williamsona před několika hodinami. Máš na svědomí další čtyři životy, které si můžeš připočíst k té nekonečné řadě těch, které jsi poslal na onen svět už před tím.“

Všechno další bylo dílem okamžiku. Nevím, co to do Carpentera vjelo, vždyť už vypadal na to, jako by se smířil s osudem a s tím, že je jeho věc prohraná. Prudce se vymrštil a kopl do lampy, která se převrátila a rozbila. Petrolej se rozlil po stole a vzplanul jasným plamenem. Oheň jen na chvíli rozptýlil naši pozornost, ale ta stačila k tomu, aby povedený šerif zmizel ve dveřích.

„Nech ho běžet,“ řekl John. „Víme, co jsme potřebovali. Pan pastor je svědkem toho, jak se Carpenter zachoval. Před každým soudem by mělo jeho slovo mít váhu. Tu mou zpověď, pane pastore, dobře uschovejte, ale nenechte se kvůli ní zabít. Klidně vám ji mohou odnést, znám ji zpaměti.“

Nechali jsem pastora, který zatím pořád ještě nic nechápal v jeho domku, a vyšli jsme do temné noci. Carpenter už dávno zmizel, ale já měl jistou, že ho najdeme.

8. Stopa vede k ohni

Stopa byla ještě čerstvá, když jsme se po ní za ranního rozbřesku vydali. Carpenter se ani nesnažil za sebou zametat stopy. Znamená to, že měl pěkně nahnáno. Stačil si vzít snad jen koně, jistě si myslel, že mu běžíme rovnu v patách. Směr jeho jízdy byl zřejmý, takže jsme stopám ani nevěnovali žádoucí pozornost. Na východ, přímo k Seetownu.

Pětatřicet mil volnou krajinou, mezi pasoucími se stády a daleko od všech rančů, po cestě, kde dvakrát do týdne projíždí dostavník, po cestě, kterou jsem v uplynulých dvou dnech absolvoval dvakrát tam a zpátky, jsem toho dne vyjel po třetí. Spolu se mnou se vydali ve stopách Carpenterových Ryšavý John a samozřejmě i Podšívka Joe, který byl o poznání zasmušilejší než v uplynulých dnech. Nu, není divu, Huňatý Jack patřil mezi jeho nejlepší přátele a skoro se zdálo, že stále není ochoten věřit tomu, že by právě on mohl mít prsty v něčem tak nekalém, jako je zákeřné přepadení člověka.

Nu, nebylo už pochyby o tom, že Carpenter je padouch, který má leccos na svědomí, ale pořád jsem nechtěl chápat, co vlastně chce hledat v Seetownu. Ostatně, nebylo pro něj vůbec jednoduché se někde skrýt, ale nikdo na něj ještě nevydal zatykač, žádné úřady ho nehledaly, protože kromě jeho zbabělého útěku pořád nebyl pohromadě jediný důkaz o tom, že by se dopustil nějakého zločinu. Jediný, kdo by nám o tom mohl říct něco víc, byl Ryšavý John, ale ten seděl zarputile v sedle, levou rukou elegantně přidržoval uzdu a na dotazy neodpovídal. A přitom, jak bylo zřejmé, měl být dnešní den jeho zúčtováním s minulostí. Přece právě na dnešek si objednal pohřeb šerifa Carpentera a rozvrátil tím poklidnou a ospalou atmosféru Sommervillu. Ale z toho pohřbu, zdá se, nebude nic, protože Carpenter prchá a má před námi několik hodin náskoku. Než ho dohoníme, všechny stanovené termíny padnou.

„Stůjte, podívejte se tamhle,“ zvedl se najednou Podšívka Joe v sedle. On jediný snad věnoval pozornost i okolní krajině. Ukazoval pravou rukou k jihozápadnímu obzoru.

Zastavili jsme se na nízkém táhlém návrší. Obzor byl zamlžen a lehký vítr proháněl po vyprahlé prérii oblaka prachu a tráva žíznila

po vodě, ale přes silný opar Podšívka Joe spatřil stoupat k obloze tenký proužek dýmu.

„Je to snad osm mil daleko,“ podotkl jsem.

„Pak to může být pěkně velký požár,“ řekl Ryšavý John.

„Podívejte se, kam směřují tyhle čerstvé stopy,“ ozval se Podšívka. „Zdá se, že patří Carpenterovu koni.“

Měl pravdu, Carpenterovy stopy odbočily z cesty a mířily přímo k místu, kde hořel podivný oheň.

„Jestli ten ničema zase vyvedl nějakou lumpárnu…,“ nedopověděl sice Ryšavý John, ale co chtěl dodat, bylo zřejmé.

„Vpřed!“ zasadil koni ostruhy. Letěli jsme po prérii jako vítr. Tenký proužek stoupající k obloze sílil a tmavl, brzy jsme viděli, že se jedná skutečně o mohutný sloupec dýmu, ale také bylo zjevné, že se nejedná o požár stepní trávy, jak se někdy v tomto suchém období stává. Brzy jsme minuli malé stádo dobytka, ale půda tady byla rozdupána mnohem většími, snad tisícihlavými stády. Blížili jsme se k ranči.

Když jsme byli na míli daleko, poznali jsme, že skutečně hoří ranč, a když jsme dojeli na sto yardů, pochopili jsme, že už není co hasit.

Budovy byly v troskách a shořely všechny, kolem nich pak pobíhalo několik kovbojů, kteří se mamě snažili zachránit to, co ještě plameny nestrávily. Ale moc toho nebylo.

Když nás spatřili, přestali si všímat ohně. V jejich rukou se objevily pušky.

„Stůjte, kdo jste!“ zastavila nás nebezpečně znějící výzva,

„Jedeme ze Sommervillu po stopě jednoho darebáka,“ odpověděl Ryšavý John.

„A nejste náhodou přítelíčkové těch, kteří nás navštívili dneska ráno?“ ptal se jeden z kovbojů, zjevně ten, který měl mezi nimi hlavní slovo. Pohnul hlavní pušky a ukázal na doutnající zbytky ranče.

Ryšavý John neuznal za nutné právě na tento dotaz odpovídat.

„Ten chlap mohl mít na hrudi šerifskou hvězdu,“ pokračoval John. „Asi padesát let, trochu vyšší, měl černého koně a dost naspěch.“

„Nikoho takového jsme neviděli. Ještě něco?“

„Škoda. Myslel jsem si, že si lépe všímáte, kdo vám zapaluje střechu nad hlavou,“ pravil Ryšavý John dost jízlivě. Skoro se mi nelíbilo, jak ty chlapíky dráždí, co kdyby se některému z nich olovo neudrželo v hlavni.

„Viděli jsme je až příliš dobře a poslali jim pár kuliček do kožichu, všechno nasvědčuje tomu, že nás navštívil sám slavný padouch Cassius.“

„Myslel jsem si to. Odehnali stáda?“

„Už večer. Stráže zabili. Když jsme našli chlapce ležet na zemi s dírou v hrudi, zapálili ranč a zmizeli. Ale ještě předtím postřelili pana Brandona.“

„Cože?“ podivil jsem se. „Tenhle ranč patří panu Brandonovi?“

„Vy ho znáte?“

„Ovšem, ještě včera ráno jsem s ním mluvil v Seetownu…“ Seskočil jsem z koně a vůbec jsem si nevšímal výhružných pohledů.

„Kde je?“

„Tamhle,“ ukázal předák pod rozložitý strom, který unikl plamenům. „Už jsme poslali pro doktora i pro šerifa, ale bojíme se, že přijedou pozdě.“

„To jste vy, Williamsone?“ šeptal Brandon. Ležel na přikrývce, hruď měl omotánu zakrváceným špinavým obvazem a tvář mě) neuvěřitelně bledou. Byl však při vědomí a vnímal, co se kolem něj děje.

„Nečekal jsem, že se s vámi setkám tak brzy a právě v takové situaci,“ hledal jsem vhodná slova. „Když jsem včera jel od vás, čekali mě na prérii čtyři chlapi. Jsou už na pravdě boží. Teď si políčili na vás…“

Brandon se těžce zvedl.

„Poznal jsem jednoho z nich,“ říkal tak slabě, že jsem musel sklonit hlavu těšně k jeho listům, abych vůbec rozuměl. „Byl to . , .“

Jeho oči se zavřely. Polekal jsem se, že zemřel, ale když jsem přiložil ucho k jeho hrudi, slyšel jsem, že mu srdce sice slabé, ale stále ještě bije. Námahou upadl do bezvědomí.

K vypálenému ranči přijeli dva jezdci, Poznal jsem Swigerta, šerifa ze Seetowňu, a druhý muž byl, jak se ukázalo, tamní lékař, Sklonil se k raněnému a hned se dal do práce, Pozdravil jsem se letmo se

Swigertem, neměl jsem na něj dobré vzpomínky a necítil jsem k němu žádnou zvláštní náklonnost.

Ironií osudu bylo, že pokud byl Ryšavý John takhle oholen, prakticky neměl Swigert jedinou šanci jej zatknout, protože jej prostě nemohl poznat. Nu, měl druhou příležitost.

Poprvé ji prošvihl, když Ryšavý John svedl seetownske na naši stopu, aby Carpenterovi znemožnili pronásledování, nu a podruhé teď.

Ryšavý John mě vzal stranou.

„Podívej se na jeho koně,“ pošeptal mi.

Neshledával jsem na Swigertovu hnědáku nic zvláštního,

„Ne?“ řekl. „Doktorův kůň má v nohách deset mil a šerifův tedy také. Ale ten Swigertův vypadá, jako kdyby běhal po prérii celou noc. To zvíře mele úplně z posledního.“

Ovšem, jsem to ale hlupák. Ryšavec mel pravdu. Zvíře smutné stálo a ani se nesnažilo žrát. Čekalo na vodu, ale nikdo se neměl k tomu, aby je napojil,

„Co vy tady vůbec hledáte?“ přitočil se k nám Swigert, když si popovídal s Brandovými kovboji, „Zdá se, Williamsone, že pravé vás mohu najít všude, kde se děje něco zajímavého.“

„Stíháme uprchlého zločince, šerife. Možná byste nám mohl o něm něco říct,“ a popsal jsem mu Carpentera. jak nejlépe jsem dokázal. Zavrtěl hlavou, že nikoho podobného nezná a žádného cizího muže v Seetownu neviděl,

„Není divu, když máte za sebou jistě dlouhou cestu,“ konstatoval jsem,

„Nikde jsem nebyl, vyjel jsem současně s doktorem.“

Proč se Swigert snaží maskovat, že jeho kůň má v nohách nejméně šedesát mil?

„Ten lump se jmenuje Carpenter, šerife,“ ozval se náhle Ryšavý John,

„Cože?“ mírně zrudl šerif Swigert. „Nemýlím-li se, tak se přece jmenuje šerif v Sommervilhi,“

Vykázal pozoruhodné znalosti.

„Ovšem, tak se jmenuje náš šerif. Je přinejmenším vrah a zdá se, že toho má na svědomí mnohem víc. Opravdu jste ho neviděl?“

Znovu zavrtěl hlavou, ale už ne tak jistě.

„A kdo jste vlastně vy?“

„John Pristley, bankéř z Bridgewatteru. Mám s Carpenterem staré účty a tak jsem k němu přijel na návštěvu. Dárky, které jsem mu přivezl, měly takovou sílu, že naskočil na koně a v tu chvílí byl v trapu.“

Mezitím se přihnali na ranč tři jezdci. Seskočili z koní a hnali se k předákovi.

„Stádo je pryč, zbyla za ním jeti široká stopa. Ti ničemové je nahnali na skály, stopa dál nejde sledovat,“ hlásili předákovi jeden přes druhého.

„Cassius,“ prohodil mlčky šerif. „To musel být Cassius. A nejenže krade dobyiek, teď už za sebou nechává i ohnivou stopu a mrtvoly,“

„Zatím se našemu ranči vždycky vyhnul,“ řekl předák..

„Nu, tentokrát ne.“

„Co uděláte, šerife?“ Swigert chvíli váhal.

„Mají náskok ani ne osm hodin, Myslím, že by se vyplatilo je stopovat. Tak velké stádo postupuje pomalu,“

„Do večera budou v Mexiku,“ mávl rukou předák.

„Odkud právě vy víte, ze je ženou do Mexika?“ obrátil se rázem Swigert.

„Kam jinam?“ ohradil se předák, „Přece je známo, že většina ukradených kusů se ztrácí za hranicemi.“

„Obdivuji se vám,“ usmíval se šerif, „Odkud máte tak přesné informace?“

„Přece se povídá…

„Lidé toho napovídají. Je zajímavé, že těsné před tím, než jsem se vydal na cestu sem, mě mí lidé informovali, že viděli hnát velké stádo dobytka na severovýchod. Bylo mi to podezřelé, a proto jsem je poslal, aby se podívali, co je to vlastně za stádo. Brzy budeme vědět víc. Tentokrát se Cassius přepočítal a zakousl se do příliš velkého sousta, viďte, pane Pristleyi.“

„Ještě jsem neviděl banditu, který by hnal ukradené stádo k železnici, šerife,“ podotkl Ryšavý John a pátravě si Swigerta prohlížel.

„V tom spočívá ta jeho rafinovanost, pane Pristleyi,“ pokračoval šerif. „Udělal by nejlépe, kdyby se pokusil svést ruku zákona na falešnou stopu. Proto část stáda, upozorňuji, že malou část stáda, žene k hranici, aby zanechal zřetelnou stopu. A sám si vyjede na výzvědy, protože si je jist, že ho nikdo nezná, aby věděl, jaké kroky podniká zákon,“

Ryšavec nechápavě pokrčil rameny.

„A nepomůže mu ale nic, ani to, že se přestrojil a změnil podobu. Vaše jméno vás prozradilo, Ryšavý Johne,“ vytáhl šerif z pouzdra revolver. „Nesnažte se klást odpor,“ upozornil Ryšavého Johna.

„Dost dlouho unikáte před zákonem a máte na svědomí tolik zločinů, že se nebudu rozpakovat zbraně použít.“

Ryšavý John se v nejmenším nevylekal, jistě se neocitl v podobné situaci poprvé. Stál asi tři kroky od šerifa, tedy dost daleko na to, aby se mohl pokusit o nějaký uskok.

„Budiž, zatím je zákon na vaší straně,“ řekl Ryšavý John a pomalu zvedl ruce.

Swigert požádal předáka o pomoc.

„Buďte tak laskav a sáhněte mi do kapsy pro želízka. Jistější bude, když ho budu pořád držet na mušce.“

Ostatní muži postávali v uctivé vzdálenosti, ale nejevili o zatčení Ryšavého Johna příliš velký zájem. Měli teď trochu jiné starosti.

„Myslíte, šerife, že teď je vhodná chvíle na to, abyste tohoto muže zatýkal? Pronásledujeme vraha,“ pokusil jsem se ještě něco zachránit, když jsem přemýšlel, odkud se asi Swigert mohl dovědět, že právě tenhle muž je Ryšavý John.

„On sám je vrah.“

„Ovšem, a vám by proklouzlo tisíc dolarů mezi prsty.“

„Nalezl jsem vás ve společnosti zločince, mladý muži,“ zčervenala Swigertova tvář. „Mám všechny důvody vás rovněž zatknout, ale neučiním tak pro vaše mládí.“

„A také proto, že za mě byste nedostal ani dolar,“ pronesl jsem uštěpačně. Měl jsem šerifa na mušce, ale příčilo se mi používat zbraně proti muži zákona. Ostatně Ryšavý John si poradil sám. Jakmile se k němu přiblížil předák a snažil se mu nasadit želízka na ruce, v

jednom okamžiku se postavil přímo před Johna. Ten okamžik mu stačil.

„Ksakru, uhněte, chlape,“ zařval Swigert, ale bylo pozdě. John strčil do předáka tak prudce, že ten odlétl dobré tři yardy daleko a porazil přitom i šerifa. Dřív, než se oba vzpamatovali, byl pánem situace John.

„Tak teď zase vy zvedněte ruce k nebesům,“ mířil na ně oběma kolty. Než se šerif vzpamatoval a vstal ze země, mířila mu Johnova zbraň přímo do týla.

„Vidím, že v této společnosti nejsem příliš vítán. Nevadí, vrátím se, až přijde čas. Myslím, že vám malá projížďka neuškodí. Nechte tu zbraň tam, kde je!“ vykřikl na předáka. „A vy taky, jestli chcete, aby se váš šerif dožil večera.“

Kolty zůstaly ležet nečinně v pouzdrech.

John dovlekl šerifa ke svému koni, hbitě se vyšvihl do sedla a jistě nelehkého chlapíka vytáhl neobyčejně lehce za sebou a přehodil ho přes hřbet.

„Zůstanete tady,“ volal na kovboje. „Jistě víte, co by následovalo,“ a muži přikývli na náznak porozumění. „Nebojte se, za chvíli vám tlouštíka vrátím, nevím, co bych si s ním počal.“

A prudkým tryskem se rozjel pryč z ranče. Těsně předtím, než pobídl koně; kývl na mne. Popravdě řečeno celou dobu jsem stál jako sloup a přemýšlel o tom, jak bych se zachoval, kdyby přece jen došlo k přestřelce. Za tu dobu, co jsem Johna znal, se více méně stal mým přítelem, ale Swigert představoval zákon… A pustit se do křížku se zákonem znamenalo dát se na dráhu psance…

Nu, nestřílelo se. Rozjel jsem se za Johnem. Po deseti minutách úžasného trysku John zastavil a shodil šerifa z koně. Swigert dopadl na zem, převrátil se jako pytel, potom ztěžka vstal a nasadil si na hlavu klobouk, který mu při té exhibici spadl z hlavy.

„Myslím, že vám krátká procházka neuškodí, šerife,“ poznamenal Ryšavý John. „Brzy se uvidíme,“ ťukl rukou do klobouku.

„Také doufám,“ poznamenal šerif a jeho ruce platonicky sjely k žalostně prázdným pouzdrům.

Pak vztekle mávl rukou a vydal se tam, kde na obzoru doutnaly zbytky Brandonova ranče.

9. Směrem k hranici

Zůstali jsme sami dva. Za námi dílo zkázy z rukou padoucha Cassia, umírající muž a rozezlený šerif, který bude váhat mezi tím, zda stopovat ukradené stádo a konečné padnout na kobylku padouchu Cassiovi, nebo se rozjet za Ryšavým Johnem a shrábnout tisícovku dolarů. Příznačné je, že na Cassia, který toho měl na svědomí rozhodně mnohem víc než Ryšavý John, byla vypsána odměna poloviční, ovšem do dnešního dne se nenašel nikdo, kdo by mohl říct, že se s tímto mužem setkal osobně a toto setkání přežil.

Podšívka Joe se někam záhadně vypařil a vlastně jsem si nepamatoval, že bych ho během našeho konfliktu s šerifem Swigertem viděl. Pak vlastně ani nevěděl, že jsme museli uniknout, a teď už bylo pozdě, aby se vydal za námi. Možná, že jsme udělali chybu, když jsme ho nechali na místě. Co když právě jeho budou spojovat s Ryšavým Johnem a najdou pro něj někde silnou větev?

Svěřil jsem se se svými obavami svému druhovi v neštěstí.

„Buď klidný, Miku,“ odpověděl. „Nemyslím, že by to na ranči bylo tak žhavé, a pak, jak jsem Podšívku poznal, docela určitě se o sebe dovede postarat.“

Neříkám, že mě to příliš uklidnilo, ale jel jsem dál. Ostatně, nic jiného nám už nezbývalo.

„Myslel jsem, že pojedeme do Seetownu, Johne,“ poznamenal jsem, když jsme po hodině prudkého trysku konečně trochu zvolnili a já viděl, že mne John vede přímo k jihu.

,,Jsem přesvědčen, že už není žádný důvod tam jet,“ odpověděl John.

„Chceme přece chytit Carpentera,“ divil jsem se.

„To ano, ale on do Seetownu nedojel. Jsem si naprosto jist, že ho najdeme u hraničního brodu.“ Málem jsem spadl z koně.

„Je to odsud ještě asi dvacet mil. Když si pospíšíme, musíme tam být nutně dřív než celé stádo.“

„Vždyť přece šerif tvrdil, že stádo hnali na severovýchod,“ divil jsem se dál.

„A je tomu skutečně tak?“ usmíval se John. „Stačí si porovnat časové údaje. Kdosi prý viděl stádo hnát na severovýchod. Slyšel o

tom ještě někdo jiný než šerif? A kdyby tomu tak bylo, pak by šerif cestou ze Seetownu na Brandonův ranč musel narazit na stopy, a tisíc krav nadělá ve stepi pěknou spoušť. On se však o těch stopách ani nezmínil, což znamená, že si celou pohádku vymyslel. Stádo je na jih od nás, právě u hranic. Předák měl pravdu.“

„Ale to potom znamená, že…,“ snažil jsem se domýšlet všechny důsledky toho, co Ryšavý John právě řekl.

„Ovšem, to znamená, že šerif ví velice dobře, kde stádo teď je, a dělá všechno možné i nemožné, aby Brandonovy muže svedl ze správné stopy.“

„To tedy znamená, že nás nechá na pokoji?“

„To vůbec nic neznamená. Brandonovy muže pošle na severovýchod, aby honili neexistující stádo, a zatím se svými hrdlořezy pojede za námi.“

„Johne,“ zastavil jsem se. „To ovšem znamená, že Swigert je Cassius.“

,,Ne, tím si ještě nejsem docela jist,“ pobídl opět John koně.

„Swigertovi chybí některé vlastnosti, které by jej mohly pasovat na velitele takové bandy. Především se mi zdá být dost hloupý. Ale myslím, že k vyřešení otázky, kdo se vlastně skrývá pod tím tajemným jménem, jsme se už přiblížili.“

„Pak to tedy musel být on, kdo na mne poslal ty vrahy…“

„Ovšem, kdo jiný. Slyšel vás, jak jste si vyprávěl s Brandonem a Brandon už si o něm asi myslel své. A vy jste mu naznačil, co si myslíte o Carpenterovi. Nebylo těžké dát si dohromady dvě a dvě. Swigert už cítil, že mu hoří koudel, a začal zametat stopy. Jsou to pěkně povedení ptáčci, ti dva šerifové.“

„Jak se ale Carpenter dověděl, kde na mne má čekat?“

„Máme přece telegraf, hochu. Je trochu rychlejší než ty naše unavené herky.“

„Ale to by i Carpenter musel být zapojen…“

John na to nic neřekl. Nechal mě, abych si to všechno sám přebral. Žasl jsem, jak velké spiknutí se odehrávalo kolem mne. Oba vážení muži, šerifové dvou sousedních měst, spojí své síly ne k tomu, aby očistili kraj od zločinců, ale proto, aby sami mohli loupit a nakonec, jak se ukázalo, i vypalovat a vraždit.

„Za nimi, Johne, za nimi,“ posedl mě nepříčetný vztek. Zatímco do této doby jsem pronásledoval Carpentera jen proto, abych pomohl Johnovi vyřešit deset let starý případ vraždy a rovněž ho pomohl očistit z obvinění, které na něj padlo, teď jsem pronásledoval muže, který usiloval o život i mně.

„Pomalu, chlapče, spěch bývá někdy špatným rádcem,“ krotil John mou netrpělivost. „Možná se dočkáš ještě toho, že se oba budou houpat vedle sebe na oprátce, ale k tomu potřebujeme získat důkazy, že právě tihleti dva a nikdo jiný jsou vinni všemi zločiny, ke kterým došlo v době jejich neomezené vlády v Seetownu a v Sommervillu. Ale musíme je konečně přistihnout při činu, popohnat před soud, usvědčit a nechat odsoudit.“

„To ale nebude jednoduché, Johne,“ podotkl jsem, když jsem si uvědomil, jakým způsobem se vyřizují v tomto kraji účty s dopadenými zločinci.

„Zatím ani nevíme, s kolika lidmi máme co do činění,“ říkal pomalu John. „Jsme sami dva, Podšívka nás, jak se zdá, nechal na holičkách. Důležité je, abychom přistihli Carpentera, a on už pak začne zpívat. Tady, podívej se. Stopa.“

John měl pravdu. Dostali jsme se už tak blízko k hranici, že jsme v mlhavém oparu mohli rozeznat hřebeny mexických hor. A tu jsme spatřili v zelenající se trávě tisíce a tisíce stop dobytka. Tudy běželo o překot stádo, které dnes v noci odehnali zloději z Brandonových pastvin. Směrem k jihu, k hranicím, aby se odtamtud zase mohlo vrátit zpátky do Spojených států.

„Mají asi dvě hodiny náskoku,“ poznamenal John. „K hranicím je ještě dvacet mil, budeme tam dřív. Vím, kde je ten brod.“

Uhnuli jsme z přímé trasy a hnali se vysokou travou. Teď už jsme koně nešetřili.

Ale brzy se ukázalo, že John má oči všude. Čekali jsme, že uvidíme muže před námi, a zatím se z oparu na severním obzoru vynořila skupina jezdců a jakmile nás spatřili, vydali se přímo k nám.

„Kdo to je?“ ptal jsem se,

„Pokud se nemýlím, nemůže to být nikdo jiný než Brandonovi lidé. Je ovšem otázkou, jestli s nimi bude řeč …“

„Musíme jim ujet,“ mínil jsem.

„Ne, potřebujeme spojence. Sami dva tam u brodu nic nezmůžeme. Za námi jede nejméně deset poctivých mužů a všichni jsou pořádně nažhavení, protože přišli o domov i o práci. Budou chtít zachránit dobytek. Tím, že nás postřílejí, si nijak nepomohou,“

Nu, nebylo jednoduché zastavit a čekat, až nás těch deset uhánějících jezdců převálcuje.

„Nečekali na šerifa, jinak by tady nemohli být tak brzy,“ říkal John a clonil si oči. „Zdá se, že šerifa mezi nimi nevidím. A jeli zkratkou a my jsme se zdrželi průzkumem stop.“

Když byli vzdáleni asi sto yardů, zpomalili.

Rozjeli se do širokého oblouku a obklopili nás v půlkruhu, z nějž nebylo úniku. Musím se přiznat, že ještě nikdy jsem se necítil tak špatně, protože jsem každou chvíli mohl očekávat, že kdokoli z nich vytáhne z pouzdra bouchačku a pustí to do nás. A pak jsem uviděl mezi nimi jednoho muže a trochu se mi spravila nálada.

„Ovšem, také ho tam vidím. Čekal jsem to,“ říkal John. „Podšívka Joe už zase našel správnou cestu.“

Napočítal jsem devět nehybných stínů, které zjevně čekaly jen na to, co uděláme. Pak se konečně pohnul Brandonův předák a popojel s koněm asi dvacet yardů kupředu.

„Vzdejte se, veškerý váš odpor je marný, Ryšavý Johne,“ zvolal.

„Přestaňte si hrát na šerifa,“ odpověděl mu Ryšavec. „Raději bych se s vámi domluvil na něčem jiném. Vím, kde je vaše stádo.“

„To víme i bez váš, jen jsme rádi, že jste nás k němu tak bezpečně dovedl. Kdo jiný by věděl lépe než vy, kde má naše krávy hledat. To vy jste je dnes v noci odehnal od našeho ranče. Vzdejte se a zaručujeme vám řízení před řádným soudem,“ pokračoval předák ve svém tónu.

„Mezi vámi je muž, který s námi přijel ze Sommervillu, předáku,“ pokračoval John. „On vám může nejlépe říct, kde jsme byli dnes v noci.“

„Víme, že jste byl v Sommervillu, ale poslal jste na náš ranč své muže.“

„A vy tomu věříte?“

„Věřím tomu, co vidím. Mám teď sto chutí rozstřílet vás na kusy, ale mnohem lepší pocit budu mít, když vraha pana Brandona uvidím, jak se houpá na nejvyšší větvi v Seetownu.“

„Když pojedete s námi, tak toho vraha dopadneme,“ stál na svém John. Hrál skutečně vysokou hru. Stále jsem nevěděl, jak chce tu skupinu rozzuřených mužů přesvědčit, že je poctivým člověkem a padouchem je ten, kdo je sem za námi poslal.

„Najdete ho u brodu, spolu s ostatními zloději dobytka. Jmenuje se Carpenter a hraje si v Sommervillu na šerifa. Ženeme se za ním celý den. Chcete důkazy? Pojeďte se mnou a budeme jich mít dost.“

Předák chvíli mlčel, pak popíchl koně a přejel k Podšívkovi. Asi minutu se tam o něčem dohadovali.

Potom se vydal přímo směrem k nám. Nu, možná dost riskoval, protože viděl, jak John zatočil se šerifem, ale snad právě to ho přesvědčilo o tom, že od Johna nemůže čekat zákeřnou kulku. Zastavil se těsně u nás.

„Vyzkoušíme si vás, mládenci. Odevzdejte nám zbraně a my s vámi pojedeme k brodu. Pokud tam najdeme u našeho stáda zločince a s nimi toho Carpentera, budeme nakloněni věřit tomu, že máte pravdu. Pokud tam však Carpenter nebude, ochraňuj vás pán Bůh. Pak totiž bude zřejmé, pane Pristleyi, že tím Cassiem jste vy.“

„Jsem jím právě tak jako vy, předáku. Ale budiž, tady jsou mé kolty,“ podával mu své zbraně pažbou napřed.

„Nu, a co vy, mladý muži. Proti vám nic nemáme, Podšívka Joe se zaručil, že se s Ryšavým Johnem znáte teprve od včerejška. Můžete jet, kam chcete.“

Nu, nevím, co to do mne vjelo.

„Já zase ručím za to, že tento muž váš ranč nevypálil,“ řekl jsem rozhodně a podal jsem mu rovněž své zbraně.

Předák pokrčil rameny, vzal si mé kolty a mávl na své chlapy. Obklopili nás těsným kruhem a vydali jsme se znovu směrem k jihu. Sice jsme získali větší vyhlídky na dopadení banditů, ale pokud by se mezi nimi neobjevil Carpenter, nedal bych za naše životy ani sklenku vody. Snažil jsem se přiblížit k Podšívkovi, abych s ním prohodil pár slov a dověděl se, co se vlastně odehrálo na ranči po našem odjezdu, ale chlap byl najednou nemluvný jako skála. Nu ovšem, ani jemu

nemohl předák příliš důvěřovat a nechtěl si své postavení ještě pohoršit. Ale proč tak zarputile mlčel?

A pak se stalo něco neočekávaného. Ujeli jsme asi pět mil a já si myslel, že ní každou chvíli musíme být u brodu, nekonečná pláň tady byla porostlá ojedinělými stromy, které postupné přecházely v malé hájky a lesíky, a tu Podšívkův kůň náhle klopýtl, snad šlápl na nějakou terénní nerovnost, zakolísal, a Podšívka, ač byl dobrým jezdcem, přelétl své kobylce přes hlavu a zůstal nehybně ležet,

Samozřejmě jsme zastavili. Předák seskočil z koně, ale když jsem chtěl udělat totéž, objevila se v jeho ruce pistole. Uposlechl jsem samozřejmě tohoto argumentu a sledoval další dění z výšky dvou a půl yardu.

Podšívka se za chvíli vzpamatoval, ale když se pokusil vstát, s bolestivým výkřikem se zhroutil k zemi.

„Noha,“ skuhral. „Je asi zlomená.“

„Na koně ho nějak dostaneme,“ mínil předák.

„Ne, nechte mě tady,“ zadržoval Podšívka slzy, které se mu draly do očí. „Nechte mě tady ležet, jinak přijdete o stádo. Až tu záležitost vyřídíte, vrátíte se pro mne. Ne, na koně nemůžu,“ dodal a znovu se zhroutil do trávy.

„Myslím, chlapci, že to je rozumné. Vrátíme se pro tebe, Podšívko,“ rozhodl předák,

„Neměla by se ta noha dát do dlahy?“ staral se John, Podšívka zvedl hlavu.

„Nechte mi tady nějakou větev, řemeny mám. Trochu to spravím, viděl jsem, jak to dělal doktor. Jen už jeďte, strašně by mě mrzelo, kdyby kvůli mně ti ničemové unikli,“

Jeden z kovbojů odřízl mladý stromek a přivlekl ho k Podšívko-

ví.

„Vpřed!“ velel předák, Znovu jsme se rozjeli a Podšívka Joe se

nám brzy ztratil z očí.

Neuplynulo ani deset minut a objevila se před námi kalná hladina řeky.

O kus dál na sever, asi tak pul míle proti proudu, jsme spatřili, jak se na druhou stranu brodí velké stádo. Byli jsme u cíle.

10. Zloději dobytka

Sucho sužovalo pohraničí už dlouho, skoro dva měsíce ani nekáplo. Břehy se zažloutlými křovisky a spálenou trávou byly vyprahlé a hladina vody v řece klesla na nejnižší možnou míru. Obnažila kamenité dno a uprostřed kdysi mocného proudu byla jen úzká stružka. O to bylo snadnější převádět dobytek přes vodu, ale presto zůstalo ještě dobře sedmdesát yardů místy prudkého proudu a uprostřed brodu mohla být řeka jistě hluboká šest i sedm stop. Navíc vysychající kaluže vytvořily na holém dně zrádná místa, kde si krávy snadno mohly polámat nohy…

I na tu dálku jsme slyšeli pokřik honáků, žalostné bučení vzpouzejícího se dobytka, dusot kopyt, práskání bičem a dokonce i výstřely z revolverů. Ti chlapi věděli, že jsme jim v patách, a snažili se co nejrychleji doslat naloupené zboží na druhou stranu, Kousek od nás unášel proud jedno tele, které zřejmě nemělo dostatek sil a proud mu podtrhl nohy. Nebylo pro ně záchrany. Viděl jsem předáka jak jen bezmocně sevřel pěsti.

Zatím nás neviděli. Několik mužů na koních vjelo přímo do proudu a uprostřed reky pohanělo stádo na druhou stranu. Nemohli jsme odhadnout, kolik kusu už převedli, protože .mexicky břeh byl zakryt bujnými křovisky i četnými vysokými stromy, které si stále ještě držely svou zelenou barvu,

„Tamhle, vidíte ho,“ upozornil nás náhlé Ryšavý John. Ukazoval těsně k našemu břehu, tam, kde jeden ze zlodějů hnal dobytek bičem přímo do vody. „To je on,“

Nu, kdyby mě na to John neupozornil, asi bych Carpentera nepoznal, ale teď už nebylo mýlky. Takhle shrbeně dokáže sedět na koni jenom on. Teď k němu přijel jiný muž a začali spolu zuřivě o něčem diskutovat, Divoce rozkládali rukama a ukazovali někam k severovýchodu. Skoro se mi zdalo, že ta jejich pantomima nějak souvisí s námi.

„Škoda, že je nemůžeme objet z druhé strany,“ řekl předák,

„přepad by tak byl účinnější. Stejně je ale překvapíme, z této strany nás určitě nečěkají,“

„Myslím, že je nepřekvapíme,“ podotkl John a předákovi ani nevadilo, že použil první osoby,

„Podívejte, vracejí se na břeh. Myslím, ze nás spatřili.“

Skutečně, další zvířata už do reky nehnali, a všichni muži se vraceli zpět na texaský břeh. Pak nám zmizeli za houštinami,

„Museli mít postavené hlídky, které jsme neviděli,“ mrzel se předák. „Takhle se musíme ztratit a přiet později.“

„Proč?“ mínil Ryšavý John. „Máme jedinečnou šanci celou tu bandu rozprášit, dostat konečně toho obávaného Cassia a pomstít se i za to, co spáchali na vašem ranči. Copak je vás málo?“

„Je nás devět, ale…“

„Chcete říct, že jich je víc?“

„To ne, ale…“

„Copak jste zapomněli střílet? Copak už nechcete mít konečně klid ke své práci?“

„Jistě, ale nikdo z nás nemá žádné zkušenosti z přestřelek, a tamto jsou chlapi, kteří se před ničím nezastaví.“

„Když se bojíš, tak tady zůstaň, Kene,“ promluvil náhle jeden z mužů. „Ryšavý Johne, slyšeli jsme o vás jen to, že jste kdysi kohosi zabil. Víc o vás zatím nevíme. Ale také už víme, že šerif Swigert nás obelhal a že je pravděpodobně spolčen s touto tlupou. Je docela možné, že právě on ty bandity přijel varovat, když viděl, že jsme se nevydali hledat stádo ve směru, který určil on. Tím spíš bychom měli udělat v kraji pořádek, Kene. Já se nebojím, i když vím, že možná dnešní den nepřežiju. Chci ale, aby nás v tomto boji vedl zkušený muž, a nepochybuji o tom, Ryšavý Johne, že byste to měl být vy. Kene, vrať mu bouchačky. Přimlouvám se za to.“

Ostatní s tichým mručením přikyvovali.

„Jistě, a tomu mladíkovi taky. Víme, Williamsone, že jste pomocníkem šerifa v Sommervillu. Určitě máte s přestřelkami nějaké zkušenosti.“

Nu, ta slova nezněla příliš jistě a já skoro cítil u některých těch chlapů nechuť nastavovat svůj krk ve chvíli, kdy to mohou udělat jiní. Trochu měli pravdu, pár zlotřilců jsem už pochytal a několikrát mi právě rychlost, s jakou se mi dostal do ruky kolt, zachránila život. Prohlédl jsem si tu společnost. Viděl jsem devět poctivých chlapů,

zvyklých od rána do večera jezdit na koni po pastvinách. Teď je někdo chtěl připravit o jejich živobytí. Ne, oni to mysleli upřímně, tím jsem si byl opravdu jist.

Konečně jsem úpět ucítil v pouzdrech své zbraně, kolty, které připravily o život Huňatého Jacka a které teď budou mít příležitost tento omyl odčinit. Jejich cílem nebude nikdo jiný než Carpenter, muž, který Jacka poslal na mou stopu, muž, o kterém jsem teď už nepochyboval, že právě on je tím pověstným Cassiem. Vydali jsme se co nejrychleji těsně kolem břehu směrem k brodu. Zastavili jsme asi sto yardů od brodu, tam nás ještě nemohli uvidět. Dost mě překvapilo, že si Ryšavý John vybral právě mne, abych se pokud možno nepozorován přiblížil co nejblíže k brodu a pokusil se zjistit, co se tam teď děje. Překvapit jsme je už nemohli, věděli o nás, ale stále ještě nevěděli, odkud nás mají čekat. Ještě pořád jsme měli trumfy v rukou my, jen jsem si nebyl jist, jestli nehrajeme s falešnými kartami. Proběhl jsem přikrčen mezi suchými keři asi osmdesát yardů a posledních čtyřicet stop jsem se už jenom plížil, ale to už jsem slyšel jejich vzrušené hlasy. Hovořili podivnou směsí angličtiny a mexické španělštiny, ale leccos jsem z toho jejich halasu pochytil. Dohadovali se o tom, jestli pokračovat v přepravě dobytka na druhý břeh nebo jej

odehnat o deset mil výš proti proudu, kde by mělo být bezpečněji.

„Říkám vám, že je to zbytečné,“ rozčiloval se chlap v širokém sombreru. Neznal jsem ho. „Jestli o nás vědí Brandonovi chlapi, a teď se dovídáme, že tady budou za chvíli, nezbývá nám než se jim rovnou postavit!“

„Jste hlupáci, proč jste je v noci všechny nesejmuli,“ ozval se další muž, který ke mně zatím stál zády, a při zvuku jeho hlasu se mi zatmělo před očima. Samozřejmě jsem ho poznal hned, jakmile promluvil. Tak tohle je tedy ten pověstný a obávaný Cassius, muž, kterého jsem znal tolik let. Muž, který tady s ledově klidným hlasem rozhoduje o životě nebo smrti nevinných lidí.

„Nešlo to,“ odporoval mu další. „Byli venku na pastvinách. Snad je dost na tom, že jsme dostali Brandona. Bez něj bude ta cháska poloviční. Ale stejně máme málo střeliva, v noci jsme ho dost vyplýtvali.“

„Říkám vám, že jste hlupáci,“ pokračoval šéf bandy v ostrém tónu. „V každém případě postavíte hned hlídky. Roberto, Angelo, Migueli, každý na jednu stranu. Když někoho uvidíte, hned střílet. Pamatujte si, že jen mrtvý nic neprozradí.“

Nu, tohle nám trochu nahrávalo. Napočítal jsem čtrnáct chlapů, tři teď odjedou o půl míle dál, zbude jich jen jedenáct. Budeme tedy v boji jeden na druhého, ti tři se nevrátí dřív, dokud boj neskončí, pokud se ovšem vůbec ještě vrátí. A navíc, náš nepřítel má málo střeliva, to byla vskutku cenná informace.

Tři ozbrojení střelci nasedli na koně a odcválali. Cassius se chvíli rozhlížel, dokonce se pozorně díval i do křoví, ve kterém jsem ležel. Nu, tak dobrý zrak zase neměl, aby mě spatřil.

„A teď mě poslouchejte,“ řekl. „Víme, že Brandonovi chlapi se doslanou k řece na jih od nás. Musí už být někde na břehu a teď nás hledají, možná že o nás už i vědí. Přejdeme jim trochu přes rozum. Objedeme tahle křoviska a vpadneme jim do zad, a nepomůže jim ani ten prašivý John.“

„A co stádo?“

„Těch pár minut musíme krávy nechat bez dohledu, pak je seženeme dohromady. Všechno jasné?“

„Jasné, šéfe,“ volali nepříliš ochotně bandité a nasedali na koně. Mohl jsem si je teď prohlédnout. Většinou to byli Mexičané v širokých sombrerech nebo aspoň chlapi, kteří sombrera nosili, jen dva nebo tři měli na hlavě stetsony. Jejich koně i sedla byli nejrozmanitějšího původu, jistě brali za pět prstů všude, kde to šlo. Carpenter nasedl jako poslední. Bylo vidět, že už toho má dost, celou noc a celý den byl.v sedle, ale my jsme na tom s Ryšavým Johnem nebyli lépe.

Rychle jsem se vracel, abych svým druhům podal čerstvé informace. Za sebou jsem slyšel dusot koňských kopyt, bandité odjížděli, aby si s námi vyřídili účty. Jak se zachováme, záleží na Johnovi.

„Výborně, Miku,“ pochválil mě John. „Rychle projedeme kolem brodu a počkáme si tam na ně. Překvapíme je od severu. Oni půjdou po našich stopách a vlezou nám přímo do rány.“

Proti tomu nebylo co namítat, nikdo ostatně lepší nápad neměl. Jen jsme všichni ještě překontrolovali své zbraně. Věděli jsme, že první střet musí rozhodnout, protože nepřítel má nedostatek střeliva.

Pokud jej odrazíme, vezme nohy na ramena. Musíme jich však zneškodnit co nejvíc, aby už konečně naše pohraničí bylo očištěno od podobných zločineckých band. Nejdůležitější však byl Cassius, pokud dostaneme jeho, zbytek tlupy bude na dlouhou dobu ochromen.

„Žádnou milost pro vrahy!“ řekl Ken, kterému se opět vrátila ztracená kuráž.

Rychle jsme proběhli těch sto yardů, vyběhli z křovisek a stanuli jsme na břehu řeky hned vedle brodu.

Tam, kde nás mělo čekat osamocené stádo, jsme hleděli přímo do ústí hlavní přinejmenším dvou tuctů revolverů a pušek.

„Ksakru,“ ulevil si John.

„Miku, tys nás zradil,“ sykl náhle Ken a měl jsem v tu chvíli štěstí, že stál přede mnou, protože by mi asi jinak vpíchl kudlu do zad.

„Tak vida, to je ale nečekané setkání,“ řekl Cassius. Jediný z tlupy neměl zbraně v rukou, ale my všichni měli kolty v pouzdrech. Stačilo, aby jeden z nás sáhl po zbrani a byl by to konec legendy jménem Cassius, ale nikdo z nás by nepřežil.

Ten zlosyn se zastavil asi deset yardů přede mnou a posměšně se mi podíval do očí.

„Jsi mizerný stopař, Miku Williamsone, a už těžko někdy budeš lepší,“ usmívala se na mne jeho tvář, do které bych ho nejraději praštil, kdyby to jen bylo možné. „Když jsem viděl, jak se plížíš tady v olšinách, sehrál jsem pro tebe se svými hochy malé divadélko. Vy blázni jste si mysleli, že o vás nevíme? Jak vás jen mohlo napadnout, že opustíme naše stádo…“

„To je naše stádo,“ zařval jeden z kovbojů.

„…a necháme vám je tady na pospas,“ pokračoval Cassius, jako kdyby tu poznámku neslyšel. „Tohle budu vyprávět jednou svým vnoučatům, jak jsem přešel samotnému Ryšavému Johnovi přes rozum. Co říkáte té malé lsti, slavný pistolníku?“

„Jsi ničema, Podšívko!“ procedil jsem mezi zuby, když jsem viděl, že má obě nohy zdravé.

„Možná, ale slušně to vynáší.“

„Co s námi uděláte?“ ptal se předák Ken.

„To záleží na tom, jestli se budete slušně chovat. Kupříkladu tady pan John Pristley,“ podíval se do očí Ryšavému Johnovi a já jsem se divil, kde se v něm bere ta drzost. „Podívejte se, Johne, my dva jsme přece ze stejné branže. Carpenter se v Sommervillu znemožnil, já teď nastoupím na jeho místo. Potřebuju schopného pomocníka, ne takového padavku jako je tady Mike Williamson, kterému můžeme věšet bulíky na nos. My bychom to spolu dotáhli dál, nemyslíte? Loupeže stád, to je v dnešní době už přežitek. Co takhle železnice? Lidé vozí ve vagónech milióny, stačí vztáhnout ruku. Neláká vás to, Ryšavý Johne? Nebo se budete cítit lépe zpátky v San Quentinu či dokonce prahnete po tom, abyste tady zůstal ležet bradou vzhůru?“

„Abych se přiznal,“ podotkl Ryšavý John, „budu velice rád, až ten tvůj prašivý ksicht bude ležet tři stopy pod zemí.“

„Ale to hned tak nebude, Ryšavý Johne. Myslím, že si máte nejdřív co vyřizovat tady s panem Carpenterem. Máte vůči němu jakési dluhy. Nemýlím-li se, objednal jste si pro něj rakvičku. Není už čas, abyste se ho pokusil do ní dostat?“

„Ještě je čas, Podšívko, ještě je čas do zítřejšího večera. To bys ostatně mohl dobře vědět, jestli se nemýlím, ty jsi také byl u toho. Proto také dobře víš, kdo vlastně zabil Mary Cramovou.“

„To budu vyprávět až pánu Bohu na nebesích.“

„Spíš Satanovi,“ utrousil jsem.

„Jak je libo, Miku, jak je libo. Jen posluž svému jazýčku. Nu, co říkáte, Johne, nevyřídíte tu záležitost hned, pan Carpenter nebude mít zítra čas.“

Ryšavý John se dokázal i v této zapeklité situaci usmívat. Zatím jsme stále ještě byli ozbrojeni, ale jakmile dostaneme pokyn shodit opasky, čekají nás už jenom ty silné větve, co rostou na urostlých kmenech na protějším břehu řeky.

A tu se ozval výstřel. Asi půl míle od nás. Přišel jakoby na zavolanou. Bandité sebou trhli a na chvíli polevila jejich pozornost, která ostatně nikdy nebyla příliš vysoká — tolik si byli jisti tím, jak nás překvapili.

Ryšavému Johnovi ta chvilka stačila. Nikdy jsem neviděl tak rychle tasit kolty. Zbraně jako kdyby mu samy skočily do rukou a bleskově za sebou třesklo několik výstřelů. Já na tuto chvíli čekal, a

neměl jsem příležitost sledovat, co dělají ostatní. Bleskově jsem následoval Johnova příkladu. Rychle jsem vytrhl kolt z pouzdra, dvakrát vypálil směrem po Podšívkoví, ale viděl jsem, že jsem nezasáhl, ovšem měl jsem dojem, že můj výstřel skosil chlapa stojícího za ním. Pak jsem sebou bleskově praštil do prachu, protože se nám brzy dostalo pádné odpovědi.

Ještě vleže jsem vyprázdnil celý zásobník a myslím si, že nejméně jeden z lupičů dozpíval po mém zásahu svou životní píseň a další se bude hodně dlouho léčit, pokud mu život neukrátí konopný límec. Jen jsem se divil, že jsem zůstal bez jediného zranění. Rychle jsem doplňoval náboje do bubínku, a přitom jsem zaslechl Ryšavého Johna:

„Je po všem, chlapci, můžete vstát.“

Uviděl jsem tři jezdce, jak mizí mezi keři, devět banditů se válelo na zemi v krvi. Bohužel, tři Brandonovi kovbojové dostali také plný zásah a další dva včetně Kena byli zraněni, naštěstí ne vážně. Jak se však brzy ukázalo, mezi obětmi té neuvěřitelně krátké a ostré přestřelky chyběl Carpenter, který hned po prvních výstřelech vzal do zaječích.

Johnovy revolvery se nemýlily. Osm nepřátel zavřelo navždy své oči, jen poslední z ležících ještě dýchal.

Shromáždili jsme se kolem něj. Bylo to zvláštní, ale z obávaného Cassia ani teď nešel žádný strach. Byl to pořád ten přikrčený Podšívka Joe, jen jeho ústa se teď neusmívala, především proto, že z nich vytékal pramínek krve. Na hrudi měl dva průstřely.

„Dostal jste mne, Ryšavý Johne. A to jsem si myslel, že jdete po tom zbabělci Carpenterovi,“ otvírala se Podšívková ústa.

„Musím se přiznat, že jsem až do poslední chvíle měl za to, že šéfem bandy je on,“ podotkl John. Podšívka si odplivl.

„Škoda, kdybych to byl věděl, představil bych se vám dřív. To byla obyčejná figurka panoptika, podělaný chlap, který, když měl nějaké problémy, hned letěl za mnou.“

„Aby ne, vždyť jste ho měl celou dobu v hrsti, nemám pravdu?“ Podšívka se pokusil o úsměv, ale moc se mu to nedařilo.

„Ovšem. Viděl jsem, jak zapíchl Mary Gramovou. Vaším nožem…“

„A nechal jste mě tolik let sedět v lapáku,“ řekl smutně Ryšavý John.

„Každý ať se o své štěstí stará sám, Johne. I takový Brandon. On prokoukl Swigerta a brzy by našel stopu i ke mně. Musel jsem Brandona umlčet, jinak to nešlo. Navždy, jinak by na mne poštval chlapy z celého kraje. Naštěstí si to nechal zatím pro sebe. Řekl to jen tady hlupákovi Mikovi, ale ten nic nepochopil. Swigert telegrafoval Carpenterovi, a Mike by byl dnes bradou vzhůru, kdybyste se k tomu nepřipletl vy. Škoda, měl jste zůstat v té base ještě pár týdnů. Vem vás čert, Ryšavý Johne.“

Jeho tělo sebou cuklo a oči znehybněly.

Bylo mi mizerně. Nevěděl jsem proč. Nevěděl jsem, jestli z toho, že právě zemřel můj další přítel, nebo proto, že mě dlouhé roky tak ošklivě klamal.

„A kde je Carpenter?“ zeptal se náhle jeden z kovbojů.

„Nechal jsem ho pláchnout,“ pokýval hlavou John. „Své účty si s ním vyřídím, až přijde vhodná doba,“ řekl.

„Zítra večer, že,“ podotkl jsem.

„Přesně tak. Zítra to bude deset let ode dne, kdy ji zabil.“

Pochopil jsem, že John svou Mary stále miluje. A teď konečně má John v rukou i důkaz, přiznání umírajícího, které slyšelo tolik lidí. Ale John netoužil po tom, aby se Carpenter dostal do rukou nějakému soudci. John si pro šerifa objednal rakev, hrob a pohřební řeč. A bylo by škoda nevyužít vynaložených nákladů.

11. Zúčtování

Odjížděli jsme sami.

Brandonovi muži sháněli dohromady stádo a požádali nás, abychom se zastavili na ranči a vyřídili těm, kdo tam zůstati, aby sehnali pomoc nejméně deseti lidí, aby mohli stádo, z něhož scházelo jen pár kusů, hnát zpátky na ranč. Rádi jsme to přislíbili, jen jsem se divil, jak muže John něco tak lehkovážně slibovat, když se přece chtěl vydat po Carpenterově stopě.

Když jsme ujeli půl míle, našli jsme ležet na zemi mrtvého hada s rozstřelenou hlavou. John se zastavil.

„Tomuhle chřestýši bychom měli poděkovat za to, že ještě žijeme,“.usmál se.

Nechápal jsem.

„To byl ten výstřel, který jsme zaslechli, když jsme tak hezky stáli s rukama u nebes, Miku. Jeden ze strážců, kterého sem Cassius poslal, vlastně spustil celou přestřelku.“

„Nu, jako na objednávku,“ řekl jsem.

Jak jsme se vzdalovali od brodu, pomalu ze mne padala ta tíseň a znechuceni nad tím, jaký kousek mi vyvedl můj nejlepší přítel. Měli jsme před sebou další cíl a dost už jsem se těšil domů. Domů… Nikdy mě nenapadlo, že budu takové díře jako je Sommerville říkat domov, ale teď jsem věděl, že jinde bych asi žít nemohl. I když se tam občas najdou falešní hráči, podvodníci a lupiči, Ale tak to tady jde všude, A pak jsme několikrát narazili na stopy jezdců, kteří měli velmi naspěch a ujížděli směrem od brodu.

John mezi nimi poznal otisky Carpenterova koně. Jeho zvíře muselo byt pěkně uštvané, ale ani naše za nic nestála, a to musela ještě do večera zvládnout cestu k Brandonově ranči. Tam jsme se setkali s doktorem, který nás uklidnil zprávou, že pan Brandon byl sice raněn těžce, ale kulku se z těla podařilo vyjmout a pokud nenastanou komplikace, jistě zranění přežije. Našli jsme ho ležet v provizorním přístřešku, který vybudovali jeho lidé, a zpráva, kterou jsme mu přinesli, jistě bude tím nejlepším lékem.

Přenocovali jsme na ranči pod holým nebem a ráno nás zastihlo už na cestě. Mířili jsme přímo do Sommervillu a já jsem se divil, proč se Ryšavý John nestará o stopy.

„Vím, kam jel. Vidím mu až pod kůži. On není schopen vzít nohy na ramena a zmizet někde v Mexiku. Neví, že svou hru dávno dohrál, pořád si myslí, že se vyvlékne katovi ze smyčky. Dobře vím, kde ho najdeme.“

A tak jsme krátce po poledni vjeli do ospalého Sommervillu. Zabydleli jsme se v šerifově kanceláří, která byla nyní vlastně opuštěná a hlídal ji jen starý Sam, Uvědomil jsem si, že po smrti Huňatého Jacka a Podšívky Joa a po Carpenterově útěku jsem vlastně já v Sommerviiiu šerifem, a to nejméně do doby, než bude zvolen nový, a za to, jak bude dodržován v městě zákon, jsem nyní plně odpovědný já. To, k čemu se Ryšavý John chystal, právě zákonům neodpovídalo, ale nemyslím si, že mi to v té chvíli příliš vadilo,

Johnova první cesta vedla za pastorem.

Vrátil se od božího sluhy docela klidný, vypil džbán vody a pokojně se natáhl na kavalec.

„Věděl jsem, že se sem za světla neodváží. Vrátí se večer, na to vezmi jed.“

,,Ale co tady vlastně bude chtít?“

„Teď, když je Podšívka Joe mrtev, a jsem si naprosto jist tím, že Carpenter neví nic o tom, že ještě před smrtí promluvil, není proti němu jiného důkazu než mého svědectví a toho papíru, který jsem nechal u pastora. A právě pro ten si Carpenter půjde.“

„Proč by to dělal? Vždyť můžete kdykoliv napsat nový?“

„To právě nemohu. Carpenter ten papír dobře poznal a věděl, že to proti němu je nebezpečná zbraň, Ten papír, to není vůbec žádná pohřební řeč, on totiž poznal dopisní papír z baru, který vedla Mary Cramová. Zabil ji proto, protože věděla o tom, že Carpenter je zlodějem dobytka. Jak k té informaci přišla, to nevím, mně samotnému to řekla krátce před smrtí. Ale také mi řekla, že i přesto má ráda jeho…“

Na chvíli se odmlčel, i po letech ta vzpomínka bolela.

„Řekla mi, že to, co se dověděla, napsala ve formě závěti a tu uložila u notáře. Takto chtěla Carpentera převychovat. Milovala ho a

vážně uvažovala o tom, že se za něj provdá, ale chtěla mít za muže slušného člověka, takového, jakého jej znala, když chodil po ulici se šerifskou hvězdou. O tom papíru mu řekla a tím nad sebou podepsala ortel smrti, Carpenter je zbabělec a nesnesl by to pomyšlení, že někdo na něho něco ví, A právě k tomu se tenkrát nachomýtl Podšívka Joe. A využil situace. Ne, ten dopis neuložila Mary u žádného notáře, když Carpenter po vraždě prohledával pokoj, našel jej. Podšívka Joe jej donutil zvednout ruce k nebesům a dopis si přečetl. To mu stačilo. Měl Carpentera tam, kde ho potřeboval. Ač velmi mladý, dokázal se bleskové zorientovat v situaci, a šéf bandy se vlastně stal jeho poskokem a nenašel v sobě už odvahu k druhé vraždě. A tehdy vznikla legenda o Cassiovi.“

„Takže ta pohřební řeč, kterou jste předával pastorovi…“

„Jo byla vějička, na kterou se měl Carpenter chytit. A už se jednou chytil a chytne se i podruhé. Ten dopis, to je motiv k vraždě. Nikdo mu nedokáže, že se účastnil přepadení Brandonova ranče, a on tam skutečně nebyl, to mu přece dosvědčíme my dva. Nikdo mu nedokáže, že se účastnil přestřelky u brodu, viděl jsi ho tam přece jenom ty, ostatní ho nemohli poznat. Vezme pastorovi dopis a zmizí z kraje, aby začal někde znovu. Ne, to nemohu dopustit.“

„A jak jste se k tomu dopisu dostal vy? Podšívka Joe jej musel střežit jako oko v hlavě…“

„Už nemusel. Už toho věděl na Carpentera tolik, že stačilo, aby cekl před prvním soudcem a nebylo žádného jiného důkazu potřeba. Ale korunní svědek už nepromluví, a o tom, co řekl, zatím Carpenter nic neví. A jak jsem se k tomu dopisu dostal? To je moje tajemství, Miku.“

„A co když sem nepřijede?“

„Jsem si naprosto jist tím, že už se potuluje někde v okolí a čeká jen na to, až se pořádně setmí.“

Večer nás zastihl v pastorově chýši, zatímco chudák Hayes se třásl strachem v komoře, když jsme mu naznačili, co se u něj dnes v noci bude odehrávat. Prohlásil jen, že mu to jednou stačilo, a že už nikdy nevezme tak pošetilou objednávku.

„Zatím budu vždy raději pohřbívat mrtvé,“ řekl se zsinalou tváří, i když si mohl být jist tím, že Carpenter je už prakticky mrtvolou.

Nezapomněl samozřejmě podotknout, že to, k čemu se chystáme, je smrtelný hřích.

Zhasli jsme světlo a čekali jsme — pastor za nic na světě nechtěl přistoupit na to, že by čekal na banditu sám při rozsvícené lampě. Byly to dlouhé hodiny, než se konečně ozvalo zaharašení a dovnitř po krátkém zápolení s ledabyle zajištěným zámkem vstoupila tajemná postava.

Ne, Carpenter nerozsvítil, jen se začal hrabat zmateně v pastorově skříňce, o níž si myslel, že v ní uchovává spisy.

„Nezapomněl jste tady něco, šerife,“ řekl John a vystoupil z úkrytu.

Místnost byla náhle plná světla.

Carpenterova ruka se cukla k opasku, ale John ho zarazil.

„Nechte svůj kolt v pouzdře, nebo to bude váš poslední pohyb!“ Ničema pomalu zvedal ruce ke stropu.

„Copak jste tady hledal, šerife?“

„Co je ti do toho, ty kriminálníku,“ vyprskl Carpenter.

„Ale, pán si plete pojmy,“ říkal John ironicky a mířil bývalému šerifovi přímo do obličeje.

„Koho jsme to včera potkali ve společnosti žhářů a vrahů?“

„Mýlíte se, já u toho nebyl,“ bránil se dost chabě Carpenter.

„U čeho jste nebyl, šerife?“ řekl důrazně John. Carpenter se zarazil.

„Nic ze mne nedostanete,“ odsekl.

„Skončíme to,“ rozhodl John. „Ale ne tady, Carpentere, ne tady. Rád by sis to znovu odbyl beze svědků, právě tak, jako když jsi zabořil můj nůž do hrudi Mary Cramové?“

„Běž k čertu.“

„Ne, tam půjdeš ty. Jistě tě zajímá tenhle papír, viď,“ ukázal John Carpenterovi ušmudlanou obálku.

Carpenter mlčel.

„Williamsone, vem mu revolvery, aby si neublížil.“

„Povedení ochránci zákona,“ kousal ještě Carpenter, ale musel se jistě divit, že ho necháváme naživu. A ještě víc musel být překvapen tím, že ho vedeme — do saloonu.

Nu, takové hrobové ticho, jaké nastalo v saloonu po našem příchodu, to se hned tak neslyší. Byli tam snad všichni, do Sommervillu už se dostaly zprávy o konci Cassiovy bandy, jen zatím nikdo nevěděl, kdo vlastně byl tím pověstným banditou.

Ryšavý John slušně pozdravil, šerif s rukama zvednutýma ke stropu působil jako hromádka neštěstí.

„Zdravím vás, pane Setmane. Chtěl bych se jen ujistit, zda jste splnil mou objednávku.“

„Zajisté, pane, rakev je připravena podle vašeho přání,“ ukláněl se majitel pohřebního ústavu v předtuše dobrého obchodu.

„Výborně,“ konstatoval John. „A co vy, pan Marinere, vykopal jste hrob?“’

„Vykopal, pane, vykopal. Když zákazník zaplatí tak dobře jako vy, vykopu hrob třeba pro prezidenta Spojených států.“

„A co vy, pastore, máte ještě tu pohřební řeč?“ zeptal se John pastora, který vešel do saloonu v našich stopách, jsa uspokojen tím, že se vše u něj doma odehrálo bez střílení.

„Ne, tu máte přece vy. Ale bude-li potřeba, samozřejmě ji nad hrobem přečtu.“

„Nu, to záleží na tomto pánovi,“ odpověděl John a ukázal na Carpentera. „Dávám ti šanci. Buď ten papír tady na místě rozbalím a pastor jej přečte, a pak tě nechám odejít, nebo tu listinu spálím.“

„A co za to, když jej spálíš?“

„Dostaneš zpátky svůj revolver.“

Carpenter na něj vrhl pohrdavý pohled. Nerozmýšlel se ani okamžik.

„Souhlasím. V té rakvi a v tom hrobě budeš ležet ty. A bez pohřební řeči.“

Ani John nezaváhal. Škrtl zápalkou a přiložil ji k papíru. Drahocenný důkaz rychle vzplanul a brzy se rozplynul v dým.

„Jsi připraven na smrt, Carpentere?“

„Nežvaň a splň to, co jsi slíbil.“

.Jistě, ale počkej ještě chvíli. Nechceš se pomodlit za duši Mary Cramové? Jeto na minutu přesně deset let, co jsi ji zabil.“

„Mně neznervózníš. Kašlu na nějaké modlitby. Dělej.“ Pastor se při těch rouhavých slovech bezděčně pokřižoval. Prostor za Carpenterem se vyprázdnil.

„Tak chytej,“ řekl John a hodil.

Celý saloon na okamžik zahltily čtyři výstřely. Carpenter stačil dvakrát vystřelit, než jej John pořádně trefil.

Ničema už nestačil nic říct. Pomalu se zhroutil k zemi a zůstal nehybně ležet se široce rozevřenýma očima.

John se chytil za rameno.

„Tak vidíš, Mary. Dočkala ses. Duše tvého vraha putuje do pekel.“

Zapotácel se, ale neklesl. Držel se za rameno a mezi prsty mu protékala jasně červená krev.

„Doktore, rychle,“ zvolal jsem, ale doktor už byl na místě.

„Bude v pořádku,“ řekl. „Čistý průstřel, na to se neumírá.“

„Strčte ho do té rakve, pane Setmane, a vy, pane Marinere, jej šoupněte do hrobu. A vy, pane pastore, si nad jeho hrobem říkejte, co chcete. Ostatně, neříkal byste nic jiného. Ten papír byl úplně čistý.“

„Cože?“ podivil jsem se.

„Jistě. Proč myslíš, že bych se hrabal v cizích věcech a hledal dávno ztracené psaní. Udělal jsem si šikovnou napodobeninu, a on to sežral i s navijákem. A ty, Williamsone, nikdy se nesnaž o pomstu. Věř mi, nestojí to za to. Myslel jsem si, že až to skončí, že budu nejšťastnějším člověkem na světě. Právě se to stalo, a ono — nic. Jako by se nic nezměnilo. Je tu o jednoho padoucha méně a život jde dál a nikoho už nezajímá, co se stalo včera, předevčírem, před rokem. Ne, v koltech není žádná pravda,“ dopověděl, uchopil do ruky zbraň, která usmrtila našeho bývalého šerifa a vztekle jí mrštil do kouta.

Stál jsem tam a pozoroval toho zvláštního muže, o němž jsem doufal, že bude mým přítelem. Ruch v saloonu začal opět nabývat normálních rozměrů.

A já jsem si uvědomil, že teď, po Carpenterově smrti, jsem skutečně tím, kdo odpovídá za dodržování zákona v tomto městě. Připnul jsem si znovu na hruď šerifskou hvězdu a přešel pomalu pár kroků k barovému pultu, kde mne pokradmu pozoroval muž, který mě vůbec neměl rád.

„V tomto městě,“ řekl jsem barmanovi, „nemáme rádi lidi, kteří chtějí jiného střelit zákeřně do zad. Máte přesně půl hodiny na to, abyste si sbalil kufry a vypadl odsud. Jinak víte, co vás asi bude očekávat,“ dodal jsem a odvrátil jsem se od toho zbabělého žoku, který se při mých slovech roztřásl jako osika. Věděl jsem dobře, že mne poslechne.

Uslyšel jsem jakýsi šum.

Venku se spustil déšť, po kterém krajina už dlouhé týdny tolik žíznila.