Josef Pecinovský (Mike Williamson)

Ryšavý John 02. Návrat Ryšavého Johna

1. ZVLÁŠTNÍ OBJEDNÁVKA

Kenny Scott zase zlobil. Opil se a začal mít ramena, což ani moc dělat nemusel, protože příroda mu jich nadělila požehnaně. Začal se vytahovat a to se neobešlo nadávek, hlasitých výhrůžek, a nakonec i úderů pěstí.

Pochopitelně přitom vzaly zasvé dva stoly a jedna židle, kterou Kenny používal jako zbraň.

Byla to zbraň o to nebezpečnější, že barman Johnny Black nábytek s úzkostlivou péčí udržoval v provozuschopném stavu. Po každé rvačce sesbíral trosky i všechny třísky a pomocí klihu a hřebíků dával rozbitý nábytek dohromady. Prý se mu jednou podařilo ze sedmi rozbitých židlí dát dohromady osm, ale co je na tom pravdy, to nevím.

Židle, kterou se Kenny oháněl, byla jedna z těch vyspravovaných. Když se ulomilo opěradlo, trčely z ní hřebíky na všechny světové strany.

Dalo by se soudit, že opilý kovboj bude takto nebezpečný především sobě. Ve skutečnosti však dost ošklivě poškrábal těmi rezavými bodci dva honáky, kteří si přišli dát po celodenní práci drink, a za nic nemohli. Navíc neměli nejmenší chuť jakkoli si to s Kennym rozházet.

Atmosféra v saloonu byla dusná. Kenny pokřikoval své výhrůžky a z protější strany místnosti mu odpovídali hoši z ranče QR, kteří sice neměli takové svaly, ale bylo jich víc.

Jistě by netrvalo dlouho a došlo by na kolty.

Barman Johnny, háklivý na své truhlářské umění, to tak pochopitelně nenechal. Jako obvykle neuměl nic lepšího než běžet pro šerifa.

Šerifem v Sommervillu jsem byl bohužel já, Mike Williamson. Jednou jsem Johnnymu poradil, aby si ke mně natáhl telegraf.

Vyšlo by ho to jistě levněji. Naproti tomu i mu vůbec nemohlo uškodit, když se trochu proběhl. Jeho objemné břicho se tak aspoň jednou nebo dvakrát týdně dostalo do pohybu.

Jakmile Johnny zabušil na dveře mé kanceláře a dovnitř se vevalila ta jeho cejcha, hned jsem věděl, kolik uhodilo:

„Podívám ti, Johnny,“ říkal jsem, když jsem si zapínal opasek, „je to naposledy, co tě jdu vytáhnout z podobné šlamastiky. Kolikrát ti mám říkat, abys Kennymu nenalejval.“

„Vám se to mluví, šerife. Von má ramena jako gorila,“ brebentil Johnny vysokým hlásičem a tvář se mu potila. Byl to na něj přece jen slušný sportovní výkon.

„Když není Kenny nalitej, je to hodnej hoch, Johnny,“ pokračoval jsem. „Příště tady třeba nebudu. Najdeš mě, až bude po všem. Z lokálu budeš mít kůlničku, všechny flašky budou rozbité a na podlaze budou čtyři mrtvoly. A pak zavřu tebe.“

Při té představě Johnny kapánek pobledl. Ani ho nenapadlo, že v tu chvíli bych měl problémy především já. Těžko bych městské radě a panu starostovi Doylovi vysvětloval, že jsem se toulal někde za horami, když se místní cháska častovala kuličkami při hospodské hádce. Ale Johnny tak daleko myslet nedokázal.

„Já vím, šerife, ale když on Kenny Scott…“ Nedomluvil. Ostatně bylo zřejmé, co by rád řekl. To už jsem byl v saloonu.

Kenny se stále ještě oháněl židlí, či přesněji tím, co z ní zbylo. Byla to jiná židle, protože tu první hodil směrem ke svým protivníkům, oni mu ji vrátili, a teď se její zbytky povalovaly u barového pultu.

Saloon byl plný alkoholických výparů, tabákového kouře a neuvěřitelného řevu.

Nejdřív si mě nikdo nevšímal, protože Kenny Scott dominoval celé scenérii. Nezbývalo, než na sebe upozornit.

To bylo jednoduché. Vytáhl jsem z pouzdra kolt a vystřelil do stropu.

Johnny zakvílel, to jistě ze strachu o skleněný lustr, který před nedávném pořídil za osmdesát dolarů v Seetownu. Byla to koupě neuvážená a Johnny to věděl. Teď se jen třásl o osud této okrasy.

Měl jsem s ním soucit, rána šla o pět stop vedle.

„Co to…,“ vyhrkl Kenny a bleskově se otočil. Samozřejmě přitom upustil židli. Ta rána jako by ho vrátila do tohoto světa, ale současně v něm probudila ty nejnižší pudy.

Jeho ruka šla k opasku. Čekal jsem to.

Jen stačil chňapnout po pažbě a já ho praštil přes zápěstí.

Starý a nevyčištěný kolt odletěl půvabným obloučkem a skončil mezi láhvemi whisky. Kdoví jestli by byla ta zbraň schopna střelby, říkal jsem si. Ale v dané chvíli jsem neměl náladu se o tom přesvědčovat.

Držel jsem toho rozkuráženého kohouta za zápěstí a hleděl mu přímo do očí.

Trvalo snad dvě nebo tři vteřiny, než mě poznal. Ale odpor klást nepřestal.

„Co chcete, šerife?“ pustil se do mne. V tu chvíli zapomněl úplně na to, že si chtěl něco vyřídit s hochy z ranče QR.

„Uklidni se, Kenny,“ povídám.

„Já jsem nic neudělal, šerife,“ bránil se. „Já nic. To tamhle Rasttle a Carrigan…“

„Já vím, Rasttle a Carrigan, samozřejmě. Na ty taky dojde, ale teď jsem chytil tebe, Scotte.“

„To je nespravedlnost,“ svíjel se jako chřestýš.

„Možná,“ povídám. „Dnešní noc strávíš v chládku. Zítra ti soudce patrně napaří pokutu. A jestli se budeš cukat, tak u mě pobudeš třeba dva týdny.“

„Tohle přece nemůžete udělat, šerife,“ řekl a ohnal se volnou rukou.

Zkroutil jsem mu ruce za záda, až mu vytryskly slzy.

„Ještě slovo, Kenny, a bude to pro tebe dražší,“ povídám.

V saloonu bylo v té chvíli úplné ticho. Věděl jsem, že tady Kenny má spojence, kovboje z ranče XX, ale ti teď byli zticha jako rozbitý klavír.

„Tak jdeme,“ pobídl jsem ho kolenem. „Ještě jeden zbytečný pohyb a nasadím ti želízka.“

„Vždyť už jdu, šerife,“ zabručel a konečně se podvolil.

Nebylo to poprvé, co jsem ho posadil za mříže. Pokaždé se z toho vyspal a ráno byl jako beránek. Až na to, že dneska vyváděl o trochu víc.

„A co ten rozbitý nábytek?“ zakňoural barman Johnny.

„Jako obvykle,“ řekl jsem mu! „Sepiš škody. A dej to pak panu Brandisovi, ať mu to strhne z platu.“

Pan Samuel Brandis byl majitelem ranče XX a mimo jiné měl tu smůlu, že zaměstnával Kennyno Scotta. To byl ovšem jeho problém.

Vedl jsem zadrženého do vězení a v pohasínajícím dni jsem si jen letmo povšiml, že do města přijíždí osamělý jezdec. Nevěnoval jsem mu zatím pozornost, musel jsem se postarat o Scotta.

Předal jsem zadrženého svému pomocníkovi Charliemu. Ten už si ve věznici dovedl zjednat pořádek. Měl na to dostatečný fyzický fond. Bohužel co mu příroda přidala na svalech, poněkud mu ubrala na důvtipu. Ale jinak to byl hodný hoch a svou práci vykonával až úzkostlivě dobře.

Nedalo mi, abych se nevrátil do saloonu. Měl jsem tušení, že by se tam ještě něco mohlo semlít. Bylo lepší mít to podivné hnízdo nějakou tu hodinku pod kontrolou.

Dělal jsem šerifa v Sommervillu třetím rokem. Neříkám, že jsem byl docela úspěšný, ale město se za tu dobu docela uklidnilo.

Předtím jsem pár let pracoval tady v Sommervillu jako pomocník šerifa Carpentera. To jsem ale netušil, že tenhle důstojný muž je vrah a navíc spojenec největšího bandity v okolí, jistého Cassia. Lupič stád, vrah a desperát.

A co víc, tímhle Cassiem byl můj nejlepší přítel, Podšívka Joe. Dokázal se, ničema, dlouhé roky přetvařovat, a já mu jako trouba věřil. Prohlédl jsem teprve potom, co se ve městě ukázal Ryšavý John. Byl to tehdy psanec na útěku, a přesto se mu během čtyř dnů podařilo setřást ze sebe nesmyslné obvinění a označit pravého vraha. Carpentera dostal pod kytičky on, Cassia jsem koltem umravnil já.

Je smutné, že povolání, které jsem si zvolil, převzalo jisté povinnosti z popisu práce kata…

Trůn po Carpenterovi se uvolnil a starosta, Doyle ho nabídl mně. Přijal jsem, a zatím jsem nelitoval. Musím přiznat, že jsem se v životě pořádnému řemeslu nenaučil. Jediné, co jsem dokázal vzít pořádně do ruky, byl kolt. Tak jsem s ním také podle toho zacházel.

S Ryšavým Johnem jsem se spřátelil, ale vídali jsme se málokdy. On se totiž vlastním jménem jmenoval John Pristley a patřila mu banka v Bridgewateru. Samozřejmě mu jeho práce zabírala většinu času a na výlety do okolí neměl ani pomyšlení.

Nevím, proč jsem si na něj vzpomněl zrovna ve chvíli, když jsem kráčel přes ulici zpět do saloonu. Snad to byla předtucha, snad mi ho připomněl onen jezdec, který před chvílí přijel do města a kterého jsem viděl jen z dálky…

Před lokálem jsem zjistil, že je u břevna přivázán další kůň. Znamenalo to tedy, že ten neznámý jezdec zamířil přímo sem. Pokrčil jsem nad tím rameny. Neměl jsem důvod zabývat se každým, kdo do Sommervillu zavítá.

Ale když jsem vešel dovnitř, nezbylo mi než se divit.

U barového pultu stál — Ryšavý John. Jak před lety. Zády k pultu, čelem do sálu. Lokty se opíral o pult, pohledem kontroloval celý lokál.

Byl to přesně ten Ryšavý John, jak jsem ho znal v době, kdy jsme po pláních honili Cassia. Statný, asi pětatřicetiletý muž, vysoké mohutné postavy, s rukama jako lopaty. Na sobě měl kovbojský oděv, který mu rozhodně slušel víc než černé šaty, v nichž úřadoval ve své bance. Opasek byl zatěžkán pouzdrem a v něm vězel revolver. Jako za starých časů. Tvář měl zarostlou nádherným ryšavým vousem, takovou neupravenou houštinou.

Skoro bych si radostí zavýskl a běžel k němu, abych se s ním pozdravil, ale včas jsem si všiml, že vede vážný rozhovor.

„Povídám, pane Setmane, musí to být pohřeb první třídy,“ říkal Ryšavý John.

„Jak si přejete, pane,“ ukláněl se Setman, majitel pohřebního ústavu. Myslím, že mě ten pán neměl moc rád. Za ty roky, co jsem tady šerifoval, mu podstatně ubylo práce a snížily se zisky.

„To znamená na rakvi nešetřit, ať je z leštěného dřeva,“ pokračoval John. „Můžete sehnat mahagon? Nemůžete? Nevadí, postačí dub. V kočáru ať jsou zapraženi čtyři koně, a to vám povídám, žádné herky. Hudba samozřejmě taky. Co mají hrát, to jim povím později. S pastorem dohodnu vše sám. A věnce, málem bych zapomněl. Ať je to parádní pohřeb s patřičnou výzdobou.“

„A co náhrobní kámen, pane? Budete mít nějaké zvláštní přání?“ rozplýval se Setman ochotou.

„Ne, ne, tady prosím, nic zvláštního. Postačí obyčejná mramorová deska.“

„Co do ní máme vyrýt?“ dychtil Setman po informacích a zvědavost mu sršela z očí.

Nepamatoval jsem se totiž, že by v Sommervillu a blízkém okolí v posledním týdnu někdo zemřel, a Setman na tom byl podobně.

John pokrčil rameny.

„Zatím nic,“ odpověděl.

„Tomu nerozumím, pane…,“ divil se Setman.

„Nemusíte všemu rozumět,“ odtušil Ryšavý John.

„Přece musím vědět, co mám vytesat na náhrobní kámen.“

„Když platím, tak nemusíte. Nebo si mám zjednat jinou firmu?

Znám v Bridgewateru…“

„Ne, to ne, samozřejmě, uděláme vše, jak si přejete,“ přerušil ho Setman. „Ale… víte… jaksi, rád bych věděl, kdo je tím mrtvým.“

„Nikdo.“

„Jak to, nikdo?“

„Nikdo, protože ještě není mrtvý,“ zněla jasná a srozumitelná odpověď.

Vzpomněl jsem si na onen večer před třemi lety, kdy Ryšavý John poprvé vstoupil do tohoto saloonu. Byl tehdy, jak už jsem poví-

dal, na útěku z vězení. A tehdy také objednával přesně stejným způsobem pohřeb. Pro šerifa Carpentera. Pro živého šerifa Carpentera… Toho mohl tenkrát trefit šlak, když se o tom dověděl.

Nikdy mě nenapadlo, že se s Ryšavým Johnem setkám znovu za podobných okolností.

Co ho vlastně přimělo vystrčit nos z Bridgewateru? Co ho zvedlo od psacího stolu a od statisíců, které procházely jeho trezorem? Kdo se zase podepsal na jeho životě tak, že mu musel objednávat pohřeb? A proč, ksakru, objednává ten pohřeb John zrovna v Sommervillu? Kdo to bude tentokrát?

„Tak berete tu objednávku, nebo ne, pane Setmane?“

„Samozřejmě,“ odvětil ten dobrý muž. Pochopitelně si nenechá utéct mezi prsty nejlepší zakázku za poslední rok. „Ale ještě něco potřebuju vědět.“

„Co ještě?“

„Na kdy mám ten pohřeb připravit?“

„Ach tak, to jsem neřekl,“ zachmuřil se John. „Dnes máme úterý… Přesně na sobotu v poledne. Všechno, pane Setmane?“

„Ovšem, to mi stačí, jen ještě jaksi…“

„Ach tak, rozumím,“ usmál se Ryšavý John, sáhl do kapsy a podal Setmanovi několik bankovek. Hádal jsem, že to mohlo být takových dvacet dolarů, to z toho, jak se majiteli pohřebního ústavu rozsvítily oči.

„Tak co, barmane, co je s tím ginem?“ obrátil se John k pultu. A v tom se jeho oči střetly s mými.

2. BANKÉŘ Z BRIDGEWATERU

„Snad nezůstaneme v tomhle hampejzu?“ mračil se John, když viděl, že se nemám k odchodu.

„Bohužel budeme muset,“ odvětil jsem a ukázal jsem na rozbitý nábytek. „Musím si to tady trochu pohlídat. Chlapci ze dvou rančů se před chvílí trochu nepohodli.“

„Rozumím,“ usmál se John. „Miku, tys rodilý ochránce záko-

na.“

„Nepřeháněj,“ řekl jsem a vedl ho dozadu k prázdnému stolu. Uklánějící se barman nám tam přinesl sklenice a nejlepší popel-

ník, který dokázal sehnat. Byl porcelánový a nad imitací zamrzlého jezera se skláněl vyzáblý lední medvěd. Byl to poslední popelník z velké sady, která čítala kdysi dvanáct kusů. Ostatní vzaly zasvé při podobných půtkách, jakou tady dnes vyprovokoval Kenny Scott. Od té doby si Johnny pořizuje popelníky výhradně plechové, pokud vůbec hosté strpí, aby jim na stole ležel popelník.

John si zapálil doutník. Oba jsme se posadili tak, abychom měli přehled o tom, co se děje v saloonu.

Bylo mi jasné, že John má nějaké problémy. Chvíli jsme hovořili jen tak o ničem a vyprazdňovali sklenky. Johnovi se do tváře vracela barva a já čekal, až spustí.

Sám jsem mu toho moc říct nemohl. Sommerville byl stejným městem jako všechna podobná hnízda na této nekonečné travnaté pláni. Zatýkal jsem drobné zlodějíčky, rváče a výtržníky. Po rozehnání Cassiovy bandy se tady žádná ryba podobné velikosti neobjevila.

„A co tvoje banka?“ zeptal jsem se konečné. Dlouze se na mne zadíval.

„Vím, máš právo to vědět. Jednak jako můj přítel, a pak, jsi tady přece šerifem.“

Ukázal na mou hvězdu. Měl pravdu, musel jsem se o něj zajímat i služebně. Před chvílí přece naznačil, že hodlá kohosi poslat do hrobu.

„Víš, promiň mi to, Miku. Jsem ti zavázán, ale zapomněl jsem tě pozvat, když jsem se ženil.“

Trochu mě to překvapilo. Nikdy jsem si Johna nedokázal představit jako ženatého muže.

Naproti tomu jsem si oddechl, protože pokud jsem něco nenáviděl, tak to byly svatební či smuteční hostiny. Tam se člověk musí chovat důstojně a okázale. Ze stejného důvodu jsem nechodil do kostela, za což jsem si vysloužil nejednu výčitku od pastora Hayese.

„Přišlo to docela náhle. Ta žena mi připomněla mou dávnou lásku Mary Cramovou.“

Podivil jsem se. Mary Cramová totiž vlastnila nevěstinec v Seetownu.

„Teď už jsem moudřejší.“

O tom jsem pochyboval. Pokud se chlap zakouká do ženské, málokdy se stane, že by jen tak zmoudřel.

„Byl jsem úplně slepý,“ pokračoval John. „Jmenuje se Maud. Nadbíhala mi, kde mohla. Potkával jsem ji na každém kroku. Měla krásné oči, hladkou tvář, červeně namalovaná ústa a v srdci jed.“

A bylo to tady.

„Nezajímal jsem ji já, šlo jí o mou banku. Samozřejmě věděla, že to je nejlepší bankovní ústav široko daleko. Brala si sice mě, ale ve skutečnosti se provdala za moje peníze.

A co víc, přivedla si s sebou bratříčka. Ezra Grass se jmenuje. Prý je to advokát. A dokonce se proslýchá, že mladý a velmi šikovný advokát. Má známosti až v Chicagu, v Saint Louis, a dokonce i v New Yorku.

Šikovný je, to je pravda. Vyřídilka mu jede jako kafemlejnek. Teprve před týdnem jsem telegrafoval do Chicaga, abych zjistil,

že tam pana Ezru Grasse nikdo nezná. Ale to už bylo pozdě.“

„Jak to, pozdě?“ divil jsem se.

„Pozdě,“ odpověděl John. „Byl jsem hlupák. Nechal jsem si od milého švagra nabulíkovat, abych skoupil všechny akcie jednoho dolu na zlato. Reference byly skvělé, dokonce jsem se na místě byl podívat.

Teď vím, že všichni byli spolčeni. Pan Ezra Grass, majitel dolu a bankéř, který transakci jistil.

O dva dny později všechny akcie padly k nule. Měl jsem v rukou za půl milionu bezcenných papírů a za dalších půl milionu po-

hledávek. Samozřejmě se to hned provalilo a všichni klienti začali od mé banky dávat ruce pryč.

Jsem opravdu neuvěřitelný ťulpas. Mohlo mě hned napadnout, že pan Grass není nic jiného než podvodník. Moje dolary si nastrkali do kapes ti tři.

Pan Grass má být tím, koho chci poslat do hrobu. To jsi snad, Miku, pochopil.“

„Pochopil, samozřejmě. Ale to vše, co mi říkáš, je v mezích zákona. Pokud pan Grass nevezme do ruky revolver jako první, bude to vražda, Johne. A já zastupuju zákon… A proč, u všech ďasů, to chceš udělat tady, v Sommervillu? Nikdy jsme v našem městě žádného pana Grasse neviděli…“

„Myslím, že ho znáte až moc dobře. A pokud ne, tak ho určitě poznáte. Ovšem tady se určitě nejmenuje Grass. Proto jsem také nemohl panu Setmanovi říct, jaké jméno má vytesat na náhrobek. Byl bych rád, aby ten ničema odpočíval v hrobě pod svým pravým jménem. Ďábel musí vědět, kde má hledat, tu jeho bídnou duši.“

„Co tím chceš říct, že jsme tady Grasse viděli?“

„Vím to s naprostou jistotou. Koupil si totiž ranč XX.“

„Cože?“ Málem jsem vykřikl. Pak jsem se zarazil. Na něco jsem si vzpomněl.

Ovšem, asi před dvěma týdny tady byl takový podivný chlapík.

Přijel vlastním kočárem, a to je v této oblasti co říct.

Ve městě se příliš dlouho nezdržel. Viděl jsem ho, jak hovoří s panem Brandisem a pak spolu odjeli k ranči XX. Panu Brandisovi ranč XX patřil, aspoň jsem zatím nevěděl, že by ho prodával. Ale to, co říkal John, byla nepochybně pravda.

Nevěděl jsem sice o tom, že by ten cizinec koupil ranč, ale s jistotou jsem věděl, že koupil dům tady naproti přes ulici. Takovou starou barabiznu. Prázdné skladiště, co nikdo nepotřeboval. Dostal to za babku. Od té doby se tam jenom bourá a staví. Johnny Black skřípá zuby, protože mu tam vyrůstá konkurence. Zatím má plný sál, ale to nemusí dlouho trvat.

„Koupil ranč XX, Miku,“ pokračoval John. „Tady, v Sommervillu. Víš něco o tom majetku, Miku?“

„Je to největší ranč v okolí, Johne. Pan Brandis na něm hospodaří deset let. Je to slušný muž a má skvělé výsledky. Nikdy by mě nenapadlo, že by někdy mohl svůj ranč prodat. Nechápu, proč to udělal.“

„Doufám, že se to dovíme,“ řekl klidně John. „Nechce se mi věřit, že by se pan Grass dal na farmaření. Má něco za lubem. Nejde mu o nic jiného než o peníze. O velké peníze. Chce je nadělat rychle, a to se chovem dobytka zpravidla nedaří.“

„A co tedy chceš podniknout? Tím, že Grasse zabiješ, si zpět k penězům nepomůžeš.“

„Nechci ho hned zabíjet, možná to ani nebude nutné. Potřebuju dokázat, co je to za člověka, Miku. Musím o něm zjistit všechno. Jsem přesvědčen, že toho má na svědomí víc než dost. Dokonce si myslím, že je to hledaný zločinec, ale o nikom podobném zatím nikdo v okolí neslyšel. Je to profesionální podvodník. To vím už z toho, že moje… ehm… žena není patrně vůbec jeho sestra. Jen se spolu spolčili, aby se dostali k mým penězům.

Moje drahá Maud se taky hned potom vypařila. Se vším, co mohla pobrat. Když jsem se vrátil domů, našel jsem jen holé zdi. I domácí trezor s rodinnými šperky byl prázdný.

Moje banka brzy zkrachuje. To mi tolik nevadí. Nejvíc mě štve, že jsem ze sebe udělal hlupáka, Miku.“

Co jsem mu na to měl říct. Měl jsem ho utěšovat? Měl jsem mu slíbit, že mu pomůžu? Jak?

Vždyť to, co provedl ten podivný pan Grass, bylo více či méně v souladu se zákonem. John by musel dokázat, že ho k nákupu akcií někdo donutil, ale jak sám řekl, rozhodl se k tomu dobrovolně. Pravda, na základě nepravdivých informací, ale kolik spekulantů přijde na mizinu jen proto, že vsadili na špatného koně?

„A co chceš dělat, Johne?“

„Dnes bych tady rád přespal. Ráno se pojedu podívat na svého bývalého švagra. Určitě se už na ranči usadil. Ačkoli, asi to nebude potřeba,“ řekl nenávistným hlasem a obrátil pohled ke dveřím. Stál tam muž, o kterém jsme zrovna hovořili. Muž, který do Sommervillu přibyl vlastním kočárem. Pamatoval jsem si na něj dobře.

Lítačky se za ním ještě kývaly, ale to jsem mohl usoudit jen podle zvuku. Pohled na ně mi totiž doslova zakrývala bariéra vytvořená ze čtyř svalnatých chlapů v černém.

Jako by měli na sobě uniformy. Černé klobouky, černé šaty, ale bílé košile. Ruce v černých rukavicích. O tom, že mají revolvery na dosah, jsem nepochyboval.

Splynuli mi v jeden stín. Jako anonymní figuríny. Nevšímal jsem si detailů, ale přece jen.

Jako by jeden z nich měl na jedné ruce jen čtyři prsty… Pak jsem se však plně soustředil na jejich zaměstnavatele.

Pan Grass — pokud to byl on — si opatřil vskutku skvělou tělesnou stráž.

On sám byl asi třicetiletý, útlé až drobné postavy. Štíhlé pěstěné ruce mu zdobily prsteny s diamanty. Zlatý řetízek od hodinek a ozdobná jehlice v kravatě. Žádné náhražky, samozřejmě.

Světle šedý oblek výrazně kontrastoval s černou stráží. Na hlavě mu seděl takový zvláštní klobouček. Kdyby vzácného pána nestřežila čtveřice pistolníků, jistě by vyvolal hromadný posměch. A jeho tvář… Nu, co povědět. Hubená až kostnatá, a doslova nehybná. Těžko z ní šlo něco vyčíst.

Zdálo se, že tímhle okamžikem přestává být Sommerville poklidným městem. Tak trochu mě zasvrbělo v zátylku.

„Kruci,“ zaklel potichu Ryšavý John. „S tímhle doprovodem ho vidím poprvé.“

„Tohle není Bridgewater, Sommerville už je divočina,“ podotkl jsem. „Ví, co by ho tady mohlo potkat. Ale jak věděl, že jsi tady?“

„Obávám se, že to ještě neví,“ podotkl John. „Myslím, že se přišel představit místnímu obyvatelstvu, aby všichni věděli, s kým budou mít v budoucnu tu čest. Miku, nezávidím ti to tady.“

Neměl jsem čas odpovědět.

Ten hubený pan Grass se totiž rozhlédl a stačily mu k tomu dvě nebo tři vteřiny.

S opovržením přejel očima přes barový pult a trosky rozbitého nábytku, které Johnny ještě neodklidil.

Půl vteřiny spočinul jeho pohled na tlustém barmanovi, a já poznal, že pan Grass je zhnusen.

O vteřinu déle se zaměstnával tou čtyřicítkou chlapů, co houfně popíjeli, a v obličeji pana Grasse se objevil výraz nejvyššího odporu.

šeně vrzaly.

A pak mu zrak ulpěl přímo na mé hvězdě.

Hluk v sále začínal pomalu utichat, takže bylo slyšet, jak se pan Grass vydal napříč saloonem. Našlapoval opatrně, jako by tancoval ve vejcích. Nové, naleštěné botičky utě-

Zastavil se čtyři yardy od našeho stolu. Nezdálo se, že by si všiml Johna. Snad ho znal jako vyholeného mladého muže oblečeného do nejlepšího obleku. Možná ho poznal, možná ne, to už se nikdy nedozvíme. Ale John ho nezajímal.

Pan Grass si přišel pohovořit se mnou.

„Vy jste tady šerifem,“ zapištěl. Ano, doslova zapištěl. Jeho hlásek byl určitě o notný kus vyšší než tenor.

Tenhle pan Grass se mi vůbec nelíbil. Ale co jsem měl dělat?

Měl peníze, patřil mu ranč…

„Ano. Co má být?“ odvětil jsem flegmaticky.

„Posadil jste do vězení jednoho z mých chlapců, šerife.“ Dost mě to překvapilo.

„Neznám vás, pane. Nikdy jsem vás tady neviděl. A pokud někoho dám do vězení, mám k tomu důvod.“

„O těch důvodech bych pochyboval, šerife. Uděláte nejlépe, když ho hned pustíte.“

Tak vida. Pan Grass, zaštítěn čestnou stráží, si přišel vyskakovat na šerifa, aby ukázal, jakou má moc.

„S kým mám tu čest?“ nedal jsem se.

„Cože, vy mne neznáte, šerife?“

„Nemůžu znát každého, kdo Sommervillem jen tak projíždí. Pokud chcete, tak se ubytujte, a ráno zas pokračujte, svou cestou.“

Sice jsem už věděl, oč jde, ale usoudil jsem, že neuškodí, když ho budu trochu provokovat.

„Jen čuně by se ubytovalo v tomto chlévu,“ řekl co nejopovržli-

věji.

„Tak si spěte třeba na pastvinách. Ještě něco?“

„Je smutné, že šerif města Sommervillu nezná nejváženější ob-

čany svého města. A jé ještě smutnější, že se je snaží urážet.“

„Znám všechny slušné lidi v tomto městě. Vás tady vidím poprvé. Ještě něco?“

„Ne. Všechny, jak je vidět, ještě neznáte. Jmenuju se Cooper.

Ezra Cooper. Jsem majitelem ranče XX.“

„Pokud vím, majitelem ranče XX je pan Brandis.“

„Byl, až do dnešního dne. Kupní smlouva právě nabyla platnos-

ti.“

„Prosím, pane Coopere. Těší mne, že jste se mi představil. Jsem

Mike Williamson, zdejší šerif.“

A sklonil jsem se ke své sklence, abych dal najevo, že mě pan Grass alias Cooper naprosto nezajímá.

„Šerife, vy jste patrně přeslechl, proč jsem za vámi i přišel. Příště se ale nebudu obtěžovat osobně. Pošlu; někoho ze svých lidí. Jenže teď chci, abyste to šlyšel ode mne. Hochy z mého ranče nebudete svévolně zavírat do vězení.“

„Nezavírám nikoho do vězení svévolně, pane Coopere. Kenny Scott má na svědomí výtržnost a sedí zaslouženě. Až se vyspí z opice, tak vám ho vrátím.“

„Zavírejte si za mříže, koho chcete, ale mé lidi ne.“

„Pokud se dopustíte podobného činu vy, tak zavřu třeba i vás, pane Coopere. Zákon tady představuju já, rozumíte?“

Už mě nebavil. Byl jsem jen zvědav, zda se pokusí použít síly.

„Tak naposledy, šerife. Propustíte Scotta z vězení?“

„Vy špatně slyšíte, pane Coopere?“

To už jsem stál. Nemínil jsem projevit před tou sebrankou čtyř pistolníků nějaký strach. Kdybych couvl teď, budu couvat pořád.

Byl jsem si jaksi jist, že dnes ještě na kolty nedojde. Nepochyboval jsem ale o tom, že budu mít s tom černou bandou brzy co do Činění.

„Mám všechny prostředky k tomu, abych Scotta dostal během pěti minut z vězení, šerife,“ řekl okázale Cooper. „Ale jak jste řekl, zákon v Sommervillu představujete vy. A já k tomu dodám jedno slovo: zatím.“

Obrátil se na podpatku. Botky zavrzaly.

Lehkými čapími kroky přešel zpět saloonem a zmizel ve dve-

řích.

Černá stráž ještě chvíli stála na místě a pak se jako na povel vy-

hrnula ven.

Zbyl po nich jen takový nejistý pocit a pak zvláštní aroma. Pan Cooper voněl jako nějaká děvka.

3. MÁM NOVÉHO POMOCNÍKA

Tu noc jsem spal ve své kanceláři, to pro případ, že by pana Coopera přece jen napadlo něco nekalého. Ale jemu vůbec nešlo o nějakého užvaněného Kena Scotta, to už jsem věděl.

Představil se lidem, ukázal svou sílu, ale šerifa se mu na kolena zatím srazit nepodařilo. A já už pochopil, že se bude snažit, aby měl město pod kontrolou.

Čekal jsem, co mi vyvede. A nemusel jsem čekat dlouho.

Můj pomocník Charlie přišel jako vždy do služby v osm ráno. Čekal jsem, že zaujme své obvyklé místo na chodníku, ale on jaksi nervózně přešlapoval před mým stolem a ne a ne se vymáčknout.

„Co je, Charlie?“ zeptal jsem se konečně.

„Víte, šerife, našel jsem si lepší práci,“ vyklopil konečně ze se-

be.

Pozvedl jsem obočí. Ten mladík mě dost překvapil.

Za ty dva roky, co u mne sloužil, se docela otrkal. Předtím byl

takové budižkničemu, k ničemu se nehodil, a všichni mě odrazovali, abych si ho bral jako pomocníka. Ale nezmýlil jsem se v něm.

Ale co má znamenat tohle?

„Co sis mohl najít lepšího?“ divil jsem se.

„Dostanu tam dvakrát víc,“ řekl.

To měl možná pravdu. Služba městu není placená právě nejlíp.

Ze šerifského platu ještě nikdo nezbohatl.

„A stojí to za to?“

„Myslím, že jo,“ rozzářil se a položil na stůl hvězdu.

„Nemůžu ti v tom bránit. Ale mzdu za poslední týden dostaneš až v pondělí…“

„To nevadí, dostal jsem zálohu. Dvacet dolarů.“ Byl to skutečně prosťáček.

„A od koho?“

„Od pana Coopera.“

A vida, už jsem byl doma. Pan Cooper byl jako bobr. Začal nahlodávat kmen mého úřadu pěkně odspodu,

„Tak ty budeš pracovat pro pana Coopera. A co budeš dělat?“

„Dostanu nový černý oděv. Jsem prý zkušený střelec, a proto budu pracovat jako jeho osobní stráž.“

,.Milý Charlie. Víš, kdo je to pan Cooper? Znáš ho?“

„Jistě, je to rančer,“ odpověděl překvapeně Charlie.

„Budiž, když myslíš, tak si budeme myslet, že pan Cooper je rančer. V okolí Sommervillu je nejméně deset rančů. Ještě jsem si nevšiml, že by někdo z rančerů měl tak početnou osobní stráž. Není ti to divné?“

„Pan Cooper je bohatý a štědrý. Lidi mu závidí jeho peníze. Proto potřebuje osobní stráž. Vybral si mě jako jediného z města.“

Proč si vybral právě jeho, to jsem mu samozřejmě neříkal. Bylo to zbytečné.

„Co se dá dělat,“ pokrčil jsem rameny. „Přeju ti hodně štěstí.“

„Děkuju, šerife,“ Ústa se mu roztáhla do úsměvu. „Přál bych si jen jednu věc, Charlie. Abychom brzy nestáli proti sobě s kolty v rukou.“

„A proč bysme měli…“ Nedopověděl. Snad jsem do něj přece jen zasel nějaké to semínko nedůvěry. „Vrať mi služební zbraň.“

„Ale jistě, jo, tady je,“ řekl Charlie a byl pryč. A já byl bez pomocníka.

Otevřel jsem láhev a hodil do sebe panáka. Náladu mi to ale nezlepšilo.

Něco jsem musel podniknout. Napadlo mě, že nejlépe bude píchnout do vosího hnízda.

Jedna vosička mi ležela tady v kleci. A pěkně pichlavá.

Kenny Scott ještě spal. Snad bych ho i nechal za mřížemi, aby se pořádně prospal, ale pan Cooper včera projevil o svého zaměstnance až dojemný zájem.

Vzal jsem vědro vody a vychrstl je na něj.

Vyskočil z pryčny jako raněná lasice a jeho ruce hledaly kolt.

Samozřejmě marně.

„Co… co se děje?“

„Je ráno, Kenny. Do práce.“

Teprve teď se probudil. Jeho tvář byla ještě poněkud zelená. Zapotácel se.

„Mám ti pomoct?“

„Ne, to ne…“

„Hele, Kenny, nebudu to dávat k soudu. Bude tě to stát deset dolarů pokuty.“

„Nemám.“

„Nevadí. Nechám ti to strhnout ze mzdy.“

Nic nenamítal. Nevěděl, že jeho zaměstnavatelem už není pan Brandis. A co víc, získal jsem docela dobrý důvod, abych se vypravil na ranč XX.

Vosí hnízdo…

„Tady máš opasek,“ hodil jsem Kennymu jeho nářadí. Vytáhl kolt a vyklopil bubínek.

„A kde jsou včeličky?“

„Tady,“ ukázal jsem na svůj psací stůl. „Ty ti nedám, abys byl hodný.“

Chvíli chtěl ještě smlouvat, pak ale usoudil, že rozumnější bude vypadnout.

Zamkl jsem za sebou kancelář a octl jsem se na ulici. Byl docela hezký den.

Možná to byl stejný Sommerville jako včera, ale přece jen nebyl stejný. Tytéž domy, tatáž zaprášená ulice, tytéž pláně kolem. Tytéž ranče…

A přece. Je tady pan Cooper, a má černou stráž.

Je tady pan Cooper, kterému se nelíbí, že šerifa dělá jakýsi pan Williamson.

Je tady pán Cooper, který má jakési potíže s Ryšavým Johnem. Je tady pan Cooper, který bude dělat nepříjemnosti.

Lidé postávali na ulici v hloučcích. Před obchodem se shromáždilo snad deset ženských, které jako by na něco čekaly. Koukaly na mne jako na zjevení a šuškaly si.

Jistě, o tom, co se odehrálo včera v saloonu, ví už kdekdo.

A kdekdo také ví, že tady byl Ryšavý John a objednal si pohřeb. Kdekdo také ví, že se ve městě objevil pan Cooper.

Ale nikdo neví, že si Ryšavý John objednal pohřeb pana Coope-

ra.

Ví to pan Cooper? Pokud ne, brzy se to dozví. Nepřipadal mi ja-

ko hlupák, a jistě si to dá dohromady.

A copak se to děje tady?

Staveniště se dnes hemží snad třemi desítkami pilných mravenečků.

Kde se tady vzalo těch třicet chlapů? Samý tesař, pár zedníků, nějací pomocníci. Lezou po lešení jako kobylky.

Doposud mě tahle stavba nechávala chladným.

Pět šest lidí tady už tři týdny opravuje starý dům. Pracovali bez viditelného úsilí, spíš jen bourali. Likvidovali stěny, vynášeli prohnilé trámy.

A teď najednou všichni dřou doslova o překot a je jich jako kobylek.

A toho materiálu! Dřevo, samé dřevo. A nábytek. Dnes ráno přivezli nábytek. Vše nejlepší kvality.

Teď už vím, že ti lidé pracují pro pana Coopera. Slyším to ze všech stran.

Bude tady saloon. Luxusní podnik, ne taková zablešená konírna, jaká zatím Sommervillu stačila.

Saloon? Jaký saloon?

Přece velký. Osmdesát míst dole u stolů. Dvanáctiyardový pult.

Za ním velké benátské zrcadlo. Sklepy plné nejlepšího vína.

Hráčský salonek s deseti stolky. A ruleta! To ještě v Sommervillu nebylo.

A nahoře v poschodí? Hotel? Kdepak, něco lepšího!

Už sem prý jede deset krásných slečen, jaké jsme tu ještě nevi-

děli.

Dobře si dovedu představit, jaké to budou slečny. Nevěstky. Ra-

ději bych nazýval věci pravým jménem. To bude pro hochy z pastvin něco, co ještě neměli. Pokud na to budou mít.

Pro koho se tady vlastně buduje nový saloon? Sommerville je malé městečko, nemá víc než pět set obyvatel.

Nevím, co si mám o tom myslet, ale můžu se domnívat, že se pan Coopér zbláznil. Tento podnik musí brzy zkrachovat. Ale podle toho, jak se hoši na stavbě činí, vidím, že dílo skutečně spěchá. Saloon musí být postaven co nejdřív.

Prý ho otevřou ještě dnes večer. Nu, proč ne?

Přijíždí velký vůz zakrytý plachtou. Chvíli setrvávám na místě, abych viděl, co vezou.

A vida, piano. Dokonalé piano z leštěného mahagonu. Troufám si říct, že je sem dovezli přímo z Evropy.

Pan Cooper se rozhodl, že změní Sommerville od základů. Jdu do našeho starého saloonu.

Tam už u stolu sedí Ryšavý John. Snídá a netváří se právě povzbudivě.

Sedám si k němu a seznamuju ho s novinkami. Pokyvuje hlavou. Nic neříká, ví, co od pana Coopera alias Grasse může čekat.

„Ale proč?“ divím se nahlas. „Copak tady bude mít dost zákazníků?“

„Brzy bude, Miku.“

„Tomu nerozumím.“

„Copak nevíš, že se sem staví železnice?“

„Železnice? Ta se má přece Sommervillu vyhnout o dvacet mil.“

„Měla. Už to není pravda. Ta novinka je tak čerstvá, že já sám se o ní dozvěděl včera ráno. Vidím, že sem ještě nepronikla.

Někdo prosadil, aby železnice vedla přes Sommerville. Začínám tušit, kdo to byl. Naproti tomu se trať vyhne Seetownu. Koleje povedou z Bridgewateru přímo do Sommervillu a pak dál na západ. Red Creek, Blackstone, Longhill, Pinwood, a dál a dál, až do Nového Mexika.“

Tiše jsem hvízdl.

„A věděl to pan Brandis?“

„Bojím se, že se to dozví až dnes. A bude zatraceně nadávat, že dal svůj ranč levně.“

„Myslíš?“

„.Jistě. Pozemky kolem železnice teď půjdou s cenou zatraceně nahoru. Co myslíš, že udělá Cooper s rančem XX?“

„Nevím.“

„Prodá jej. Možná s desetinásobným ziskem. Stačil ale koupit jen jeden ranč. Ten největší. Jistě Brandise přeplatil, jinak by se nezbavil majetku tak rychle. Ti ostatní už teď něco větří. Ale já si myslím, že to tímhle neskončilo. Cooper bude pokračovat dál. Jak, to

nevím. A tenhle podnik, co teď buduje, bude zlatý důl. Tady ten ničema propere všechny ty své špinavé peníze.“

A já se na něj díval, poslouchal jsem ho a dostával jsem přímo geniální nápad.

„Johne,“ převedl jsem hovor na jinou kolej. „Dnes ráno mi odlákal pomocníka.“

„Tak nad ním nežel. Asi za nic nestál.“

„To nevím, ale jsem na tu fušku teď sám. Potřebuju nového.“

„To jistě,“ podotkl John. „Ale…“

Dlouze jsem se na něj zadíval. Chvíli trvalo, než se mu na tváři objevil úsměv.

Víc jsem nemusel říkat. Pochopil.

„Miku, ty máš docela pravdu. Stejně nemám těch pár dní, co tady chci prožít, do čeho píchnout. Už vidím, jak Grass protáhne obličej, až za ním zajedu s hvězdou na hrudi.“

„To věřím. A pojedeme tam brzy. Mám tam něco k projednání. Hej, Johnny,“ pokusil jsem se probudit ten spící žok sádla za barovým pultem.

„Co je, šerife?“

„Víš o tom, že ti na druhé straně ulice vyrůstá konkurence?“

„To vím až zatraceně dobře,“ zaskřípal zuby.

„Kšefty půjdou dolů, co?“

„To ještě nevím, ale snad to nebude tak zlé.“

„Bude to tak zlé, jestli to tady u tebe bude vypadat pořád tak, jak to vypadá. Zaplivaná podlaha, neumyté sklenice, mizerná whisky, rozbitý nábytek. Měl bys s tím něco dělat.“

„Ale co, kšefty nejdou.“

„Nelži, Johnny, na každé sklence whisky vyděláš přinejmenším dvacet centů. Ale do toho ti mluvit nebudu. Bude záležet jen na tobě, jestli tvůj podnik bude prosperovat, nebo ne. Ptám se tě ale, jestli už jsi dal na papír, co tady všechno včera Kenny Scott poničil.“

„Jo, to bych měl asi udělat.“ Johnny vytáhl z kapsy inkoustovou tužku, naslinil ji a začal sčítat dlouhý sloupec čísel na potrhaném papíru.

„Tak to mám čtyři židle, dva stoly, deset sklenic a dvě láhve whisky. Mohlo by toho být za osmnáct dolarů.“

„Zaokrouhli to na pětadvacet,“ poradil jsem mu. „Pak se tam dole podepiš. Jedu na ranč XX, vyřídil bych to za tebe.“

„To byste byl hodnej, šerife,“ rozzářila se Johnnyho kulatá tvář. Bylo vidět, že nemá nejmenší chuť jednat s mužem, kterého střeží na každém kroku čtyři pistolníci.

„No, a co teď?“ zeptal se John.

„Co by? Vezmeš si hvězdu a složíš přísahu. Liteře zákona musí být vyhověno. A pak se pojedeme podívat, jak si vede novopečený rančer Cooper.“

Proti tomu John vůbec nic nenamítal. Už jsem ho znal a dobře jsem věděl, že i on docela rád šťouchá do vosího hnízda.

4. VOSÍ HNÍZDO

Ranč XX byl od Sommervillu asi šest mil na západ. Nejednou jsem tu trasu projížděl.

Dnes jsem se ovšem díval kolem sebe novýma očima.

Uvědomil jsem si jednu věc. Tam vzadu, za pozemky ranče XX, se zvedají zalesněné stráně. A mezi nimi je široké údolí, kterým protéká široký potok, téměř už říčka.

Kdybych já byl stavitelem železnice a chtěl kolem Sommervillu vést trať k západu, vyměřil bych ji přímo tudy.

Bylo zřejmé, že pan Cooper alias Grass měl svůj krok dobře promyšlen. Stavitelé železnice musí vykoupit půdu, po které trať povedou.

Pan Cooper si bude diktovat ceny. A pozemky v ceně samozřejmě stoupnou, ale nejvíc ze všeho půjdou nahoru v samém Sommervillu.

Miku Williamsone, kam jsi dal oči? Cooper už dávno koupil dům, v němž zřizuje saloon. Není pochyby o tom, že skoupil i zbývající dva prázdné domy, a to určitě za pakatel. A jistě se tady nezastaví.

To, že v Sommervillu bude železnice, by se měli brzy dovědět všichni. Až bude pan Cooper chtít opět kupovat, musí narazit na řádně stanovené ceny.

Jakmile se s Johnem vrátíme z ranče, hned to napravíme.

Teď už jsme však viděli štíhlé topoly a pod nimi střechy honosného stavení, které až do včerejška obýval pan Brandis.

Potkali jsme ho asi míli od ranče.

Seděl na koni, za ním jel krytý vůz tažený čtyřspřežím.

Na kozlíku seděl starý černý sluha Brown, který se od svého pána nechtěl odloučit ani teď.

„Stěhujete se, pane Brandisi?“ Odplivl si.

„Udělal jsem největší hloupost ve svém životě, šerife.“

„Všichni děláme v životě hlouposti.“

„Kdybych to věděl, nikdy bych neprodával. Cenil jsem si ranč na padesát tisíc dolarů. Ten Cooper mi dával osmdesát. Za všechno.

Dům, stáje, koně, dobytek, zařízení. Přikývl jsem, smlouvu jsem podepsal. Vysázel peníze na stůl. Dnes bych žádal čtyřikrát tolik, a ještě by mi rád zaplatil.“

Nevěděl jsem, co mu na to mám říct.

„A kam se stěhujete?“ zeptal jsem se.

„Do Louisiany, mám tam bratra. S tímhle hnízdem nechci mít už nic společného,“ řekl znechucen.

„Pěkná dálka,“ podotkl jsem.

„Stěhujete se nějak nalehko,“ namítl John.

Brandis ho zpražil pohledem. John byl tady přece jen cizí člověk a nezdálo se mu vhodné, aby se míchal do hovoru.

Potom Brandis rezignovaně mávl rukou.

„Jo, vzal jsem si jen osobní věci. Přesně podle smlouvy. A pak už jen to, co patří mý holce.“

Teprve teď jsem si všiml, že za tím spřežením jede pomalu jeho dcera Patricia na svém bělouši.

„Ještě větší hloupost jsem udělal, když jsem si uvědomil, jak má Pat ráda svého Bleska. Vždyť já jsem s rančem prodal i jejího koně. Dneska jsem ho musel koupit zpět.“

Ten ničema!“ vykřikl, a já věděl, koho mana mysli.

„Víte, o kolik si řekl?“ Nevěděl jsem.

„Tisíc dolarů, rozumíte? Já toho koně musel koupit zpátky za tisíc dolarů!“

Mávl rukou, odplivl si, a dal pokyn sluhovi, aby pokračoval v jízdě.

Zahlédl jsem ještě sličnou tvářičku šestnáctileté Patricie. Nepodívala se na nás.

„Ten darebák,“ procedil mezi zuby Ryšavý John. „Doufám, že už pan Setman dal kopat hrob.“

„Nechci tě strašit, Johne, ale pokud ho chceš zabít, budeš mít co dělat se zákonem, a tedy i se mnou…“

„Neměj strach, Miku,“ řekl s kamennou tváří. „V zákonech této země se vyznám velmi dobře.“

Jeli jsme mlčky dál.

O pět minut později už kopyta našich koní zaduněla na kamenném prostranství před budovou ranče.

Uvítala nás dvojčlenná černá hlídka.

„Vida je, supy, číhají na kořist,“ konstatoval John, když jsme sesedali.

Ale to už jsme zaslechli kovový zvuk. Ohlédl jsem se.

Spatřil jsem za námi další dva černě oděné pistolníky. Zdálo se, že Cooper má někde přímo nevyčerpatelný pramen, který rodí černé gorily. Ale mohl si dovolit je platit. Z Johnovýčh peněz…

Tváře si pamatuju velmi dobře. Ani jednoho z těch čtyř jsem včera v saloonu nespatřil.

„Zůstaňte v sedle, pánové,“ řekl ten, který držel v ruce pušku.

Měl na tváři jizvu.

Seskočil jsem na zem. Kašlu na výstrahy nějakého ničemy. Znovu cvakl závěr. Zachoval jsem naprostý klid.

„Jestli jste si nevšiml, tak jsem tady šerifem,“ řekl jsem rozhodně. „Chci hovořit s majitelem ranče.“

„Nesmím pustit na ranč nikoho podezřelého,“ mlela dál ta černá huba, ale bylo vidět, že si šerifské hvězdy všiml teprve teď. Trochu ho to zarazilo.

„Tak půjdete nás ohlásit, nebo tam máme jít sami?“ Zjizvený mrkl okem na svého kolegu. Ten přikývl.

„Pan Cooper není přítomen.“

Viděl jsem, že o kus dál za budovou je zaparkovaný povoz. Pan Cooper jezdí velmi nerad na koni, to už jsem věděl. Znamená to, že doma je.

„Schovejte tu pušku a jděte pro pana Coopera,“ řekl jsem znovu. Měl jsem s sebou pádný argument. Jmenoval se Ryšavý John.

Jeho mohutná postava vysoká šest stop a sedm palců působila impozantně. Vedle jeho dvou set liber živé váhy působili oba urostlí pistolníci jako střízlíci.

„Co se tady děje?“ ozvalo se z poschodí. V otevřeném okně se objevil hmyzí obličej pana Coopera.

„Vaši hoši dělají potíže, pane Coopere,“ řekl jsem. „Potřebuju si s vámi promluvit.“

„Nic protizákonného se tady neděje, šerife.“

„To jsem také neřekl. Chci vás poznat, tak jako všechny občany města. A protože jste majetný člověk, samozřejmě vás chci požádat o pomoc při financování bezpečnosti ve městě.“

„Nedám vám…,“ spustil Cooper svůj kolovrátek, ale pak se zarazil.

Něco ho patrně napadlo.

„Nevím, jestli s vámi vůbec chci hovořit,“ řekl posléze. „Vyslechnout vás ale můžu.“

A zavřel za sebou okno. Za chvíli byl venku. Měl na sobě stejný oblek jako včera, jen ty boty se mu už tak neblýskaly.

Nepozval nás dál. Proč by také zval do domu nějakého obyčejného šerifa?

Museli jsme tedy rozmlouvat na volném prostranství. Jako jediné občerstvení nám pan Cooper poskytl svěží větřík z pastvin.

„Tak oč jde, šerife?“ řekl, když konečně stál před námi. Gorily se seřadily za ním, jak měly ve zvyku.

Roztomilá skupinka.

„Jde o Kennyho Scotta,“ spustil jsem. „Vzal jsem na vědomí náš včerejší rozhovor a rozhodl jsem se, že vám vyhovím. Nedal jsem Scottův případ soudci. Stanovil jsem pokutu za jeho přestupek na deset dolarů. Kenny pochopitelně tvrdí, že nemá peníze. S bývalým majitelem ranče jsem měl dohodu, že v podobných případech strhne příslušnou částku, svým hochům z platu. Vycházel jsem s panem Brandisem velmi dobře a předpokládám, že podobné vztahy navážeme i my dva. Jistě chápete, že je velmi důležité, aby byl ve městě klid. Nepotřebujeme tady hádky, rvačky a přestřelky.“

Cooper stál v naší těsné blízkosti a teprve teď bylo vidět, jak je jeho postava drobná. Snad si to i sám uvědomoval, a proto si bezděčně stoupal na špičky, což působilo poněkud komicky.

„Věřím tomu, že jste byl s bývalým majitelem ranče zadobře, šerife,“ pištěl Cooper. „Včera jsem se na vás obrátil s drobnou žádostí a vy jste mi nevyhověl. Nevím, proč bych měl vyhovět já vám,“

„Zdá se, že si nerozumíme. Scott narušil veřejný pořádek a deset dolarů pokuty je to nejmenší, co se mu mohlo přihodit. V horším případě mohl dostat třeba i třicet dní vězení.“

„Nemohl, šerife.“

„Jak to myslíte?“

„O to bych se už postaral, aby pan Scott nedostal třicet dní vězení. Mé lidi nebudete strkat za katr, O naše budu starat já.“

„Vy jste zase nerozuměl mně, pane Coopere. Jak už jsem řekl, jsem šerifem v Sommervillu já. Já také zodpovídám za pořádek. A to není všechno. Scott napáchal při rvačce v saloonu škodu za pětadvacet dolarů. Proto vás žádám, abyste i tuto částku strhl Scottovi z platu a předal ji majiteli saloonu panu Blackovi.“

„Ani v tomto případě nebudu na vaši žádost reflektovat,“ odvětil s vyzývavým úsměvem Cooper. „Už jsem s panem Scottem měl možnost hovořit. Dověděl jsem se, že se ničeho nedopustil. Naopak, vyprovokovali ho honáci z ranče QR, kteří také svévolně poničili zařízení saloonu. To dosvědčili i ostatní muži z mého ranče. Vy jste zavřel nevinného. Budu si na vás stěžovat, šerife.“

„To můžete. Jsem rád, že vím, na čem jsem, pane Coopere. Je vidět, že vám vůbec nezáleží na tom, aby byl ve městě klid.“

„Ale záleží, šerife, záleží. Ale pamatujte si, že o tom, jaký bude v tomto městě pořádek, budu brzy rozhodovat já.“

„Nejsem si tím tak docela jist.“

„To klidně můžete. Jak myslíte, že zůstane dlouho v úřadu šerif, který si za pomocníka vezme zkrachovaného bankéře? Jak dlouho budete ještě šerifem, když je známo, že tento muž vyhrožoval komusi, že jej zavraždí? Něco vám poradím, pane Williamsone.“

„Nestojím o vaše rady.“

„Přesto jednu dostanete. Položte tu hvězdu starostovi na stůl a vypadněte z města co nejrychleji.“

„Tak právě tohle nikdy neudělám, Coopere, a vy to dobře víte.“

„Pak to tedy zařídím jinak,“ odsekl Cooper a dal najevo, že je s námi hotov.

„Ještě okamžik, pane Grassi,“ ozval se konečně Ryšavý John, který doposud klidně mlčel.

„Co má být? S někým si mě pletete?“ zrudl Cooper.

„Ne, nepletu si vás s nikým, Grassi alias Coopere. Vidím, že jste toho vyčmuchal dost, a proto také víte,, že na náhrobek jsem zatím nenechal vytesat žádné jméno.“

„Mě nezajímají vaše pochybné obchody.“

„Ale měly by. To jméno bude vaše, ať už se jmenujete Cooper, nebo Grass.“

Cooper neuvěřitelně zbledl. Kdyby byl ozbrojen, snad by i tasil. Jenže nejen on, ale i ty čtyři gorily za ním už určitě věděly, jakou my dva představujeme palebnou sílu. Kdyby sáhli po zbraních, skončili by nejméně tři z nich bradou vzhůru.

„Šerife, slyšel jste to?“ zapištěl. Pokrčil jsem rameny.

„Vy jste přece slyšel, že mi vyhrožoval.“

„Nevím, nějak mi zalehlo v uchu.“

„Ale já tady mám čtyři svědky!“ křičel dál Cooper.

„Ti by dosvědčili i to, že tady přistál archanděl Gabriel, pokud jim dobře zaplatíte.“

„Šerife, já vám žádám, abyste toho muže okamžitě zatkl a postavil před soud.“

Mlčky jsme nasedali na koně. Samozřejmě jsem byl dalek toho, abych se k tomu spolku otočil zády. Pěkné jsme na svých kobylkách vycouvali a teprve pak jsme je obrátili do klusu.

Ještě dlouho se za námi táhla Cooperova rozhořčená fistulka.

„Snad jsem ho nemusel tak provokovat,“ podotkl John. „Ale přesto jsem rád, že jsem to udělal.“

Za hodinu jsme byli v Sommervillu. Stavba nového saloonu značně pokročila.

5. ZLOČIN V GREEN CREEKU

Green Creek teče asi tři míle od Sommervillu. Není to, jak už jsem řekl, nijak velká řeka, ale když je velká voda, má někdy kočí dostavníku co dělat, aby ji přebrodil.

A tam, k brodu, nás toho dne po poledni zavolali.

Ten chlap přijel do Sommervillu jako splašený. Hulákal, jen vjel na hlavní třídu. A hned, že musí mluvit se šerifem.

Překotně a nesrozumitelně líčil, že tam u brodu leží převrácený vůz a kolem nějaké mrtvoly. Jako by tam řádili Indiáni.

Popadla mě ta nejhorší předtucha.

Vůz jsem dnes ráno viděl ve městě jenom jeden.

Skočili jsme s Johnem na koně a za půl hodiny jsme už byli u brodu.

Mé nejhorší tušení se právě naplnilo. Tvář se mi nalila krví a chvíli jsem zlostí a bezmocným vztekem nebyl schopen slova.

U brodu, částečně ponořen do vody, ležel převrácený vůz. Když jsme ho viděli naposledy, byly v něm zapraženy dva páry koní. I ta nebohá zvířata ležela nedaleko, snad zastřelena, snad se utopila v proudu.

Na břehu vedle vozu ležel starý sluha Brown. Když jsem se k němu sklonil, spatřil jsem, že tady už je každá pomoc zbytečná. Kdosi do něj vpálil dvě kulky z těsné blízkosti. Obě zasáhly srdce.

Ale kde je pan Brandis?

Chvíli jsem doufal, že vrahům unikl, ale zbytečně. John našel v olšinách. Tři rány, které jej zasáhly, nebyly smrtelné. Brandis se ještě chvíli plazil, na zemi zůstaly krvavé stopy. Protože však nablízku nebyl nikdo, kdo by mu mohl pomoci, vykrvácel. John byl bledý jako křída. „Nedovedeš si představit, Miku, jak mě mrzí, že jsem toho ničemu Grasse neodstřelil hned včera, když jsem ho měl na mušce.“

„Ty myslíš, že to byl on?“

„Ne, on samozřejmě ne, ale jeho lidi. Nikdo jiný přece nevěděl, že má s sebou tolik peněz…“

„Musím ti odporovat, Johne. Tady všichni věděli, že pan Brandis zásadně nedůvěřuje bankám. Měl na ranči vždy peníze v hotovosti, ale za ty dlouhé roky se mu neztratil ani dolar.“

To už se John rozhlížel po místě vraždy.

„Byli čtyři,“ řekl rozhodně. „Našel jsem stopy čtyř koní a tady jsou čtyři různé otisky jezdeckých bot, které

nepatří ani rančerovi, ani jeho sluhovi. Stříleli odsud, že zálohy,“ ukázal na husté křoví.

„Tady seskočili z koní,“ pokračoval, když se vrátil ve stopách povozu asi padesát yardů zpátky. „Koně schovali za křovím, a vidím, že je ani moc neskrývali. Prostě si byli jisti tím, že se jim dva muži neubrání…“

„Á přece, podívej,“ řekl jsem.

Zvedl jsem ze země Brandisův kolt. V bubínku chyběly dva náboje.

„Brandis ještě stačil vystřelit,“ dodal jsem. John mlčky přikývl.

„Pak tady chvíli chodili kolem. Vlezli i do vozu,“ ukazoval další stopy. „Něco hledali.“

„Ovšem, peníze. Vsadím se, že tady nezůstal ani dolar.“

Chvíli jsme prohledávali vůz. Všechny věci, které měl Brandis s sebou, byly přehrabány a vyházeny z vozu. Některé jistě odnesla voda.

Po deseti minutách usilovného pátrání jsem našel v blátě zašlápnutý jeden stříbrný dolar.

„Všechno odvezli, to je jisté. Osmdesát tisíc dolarů…“

„Jenom sedmdesát devět tisíc. Tisícovku přece rančer Cooperovi vrátil.“

„Nemusíš být tak zatraceně přesný,“ ohradil se John. „Těch peněz stejně muselo být víc. Sám jsi říkal, že pan Brandis měl doma úspory.“

„To máš pravdu. Těžko už zjistíme, kolik toho ti ničemové vlastně ukradli. Pojedeme za nimi?“ zeptal jsem se.

„Ještě okamžik, Miku. Kde je to děvče?“

Ovšem, měl pravdu, Brandis měl s sebou ještě dceru. Po Patricii tady nebyla ani stopa.

„Koukej, tady,“ ukazoval mi John jedno místo v husté trávě. Teprve z těsné blízkosti jsem spatřil otisk dívčího střevíčku.

Šli jsme tím směrem. O deset yardů dál jsme našli další otisk, a pak John objevil v křovinách šátek.

„Johne, není tady ani její Blesk.“

„Jistě, tady jsou jeho stopy,“ ukazoval John.

„Snad jim ujela…“

„Musíme doufat,“ ucedil John se zaťatými zuby.

Uslyšeli jsme dusot kopyt. Samozřejmě, ze Sommervillu za námi vyrazily přinejmenším dvě desítky zvědavců. Teď je John musel zahánět zpátky, protože hrozilo, že nám pošlapou stopy.

Bylo to ovšem zbytečné, tu masu lidí nedokázal nikdo zastavit. Aspoň jsem je požádal, aby se postarali o pana Brandise a o starého Browna.

John už mě lákal dál.

Konečně jsme našli zřetelnou stopu, v níž bylo možno bezpečně určit otisky Bleskových kopyt. A vedle nich další dvě stopy.

„Ovšem, dva odjeli s penězi a dva se vydali za tím děvčetem,“ usoudil John.

Vrátili jsme se. Kolem místa neštěstí netečně postával hlouček lidí, ale nikdo se neměl k tomu, aby něco dělal.

Tak jsem požádal kováře, aby se vrátil do města a zavolal pana Setmana. Ten už si tady bude vědět rady.

Když jsem se podíval na ty rozpačité tváře, pochopil jsem, že se musíme s Johnem spolehnout sami na sebe.

John nic neříkal, ale byl na koni jako první. Překontroloval si své revolvery. Já udělal totéž. Navíc jsem měl v sedlovém pouzdře pušku.

„Po které stopě pojedeme?“

„Jsme jen dva, to je škoda. Musíme za tím děvčetem,“ rozhodl John a já s ním souhlasil.

Stopa byla zřetelná, Pat štvala koně nejvyšší rychlostí. Nepochybuju, že byla hnána šíleným strachem. Jistě si dokázala představit, co by ji od těch zločinců a vrahů čekalo. Nepochybně něco horšího než smrt.

Jela v měkkém terénu podél řeky. Bleskovy otisky jsme mohli snadno sledovat, ale právě tak zřetelně jsme viděli i stopy dalších dvou koní.

Jistě věděla, že její jedinou nadějí bude, když se vrátí do města. Po cestě to dělalo tři míle, ale byli tu ti čtyři banditi. A nebylo jisté, zda ti čtyři jsou sami. Mohlo jich přece být v záloze víc. Osmdesát

tisíc dolarů se na cestách v okolí Sommervillu nepohybuje každý den.

Nezbylo než zakroutit hlavou nad neuvěřitelnou naivitou farmáře Brandise. Ale už byl takový. Starý poctivec, který by nikdy nečekal zákeřnou ránu.

Ale svět se — jak vidno — změnil.

Našli jsme místo, kde Blesk klopýtl, ale pak nezraněn pokračoval v cvalu.

Stopa obloukem odbočila od řeky a mířila na pastviny. Ano, tudy bylo možno vrátit se do Sommervillu.

Ale John najednou prudce zastavil.

„Co se děje?“ ptal jsem se.

Seskočil z koně a zkoumal stopy zblízka.

„Něco jsme přehlédli, Miku. Nevím, jestli se mi to jenom nezdá, ale tady se kůň už tolik neboří do půdy.“

„Vzdálili jsme se od řeky, terén je tvrdší,“ namítl jsem.

„Budiž, ale i Bleskův krok jako kdyby byl delší,“ trval na svém.

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct tolik, že tady už kůň nenesl žádné břemeno.“ Víc neřekl, otočil koně a vrátil se zpět k řece.

Zastavil na místě, kde kůň odbočil od řeky. Seskočil a chvíli podrobně zkoumal všechny stopy.

„Podívej se, Miku, tady jsou znovu stopy střevíčků. Patricie tady seskočila a běžela podél řeky.“

„A ti dva?“

„Hlupáci. Jeli dál a nic neviděli.“

„Ovšem, oklamala nejen ty dva ničemy,“ podotkl jsem a díval jsem se na Johna. Chvíli přemýšlel nad tím, co jsem říkal, pak se však vydal po její stopě.

Našli jsme ji za chvíli. Ležela schovaná v křovinách.

Nejdříve jsme se báli, že je také mrtvá. Byla však jenom v šoku. Chvílemi plakala, chvílemi se smála. Neuvěřitelně špinavá, šaty roztrhané. Nebylo s ní pořízení.

Když spatřila Johna, vykřikla hrůzou a snažila se mu uniknout.

Dohonil ji po pěti krocích, ale svíjela se mu v náručí jako had.

Domlouvali jsme jí dobrou půlhodinu, než si dala trochu říct a než byla vůbec schopna si uvědomit, že jí od nás žádné nebezpečí nehrozí.

Musím přiznat, že ji John musel dvakrát nebo třikrát plesknout přes tvář.

Pak se na nás jen netečně dívala.

John ji nakonec vysadil na koně a vyrazili jsme k Sommervillu, kam jsme se taky asi za hodinu bez jakýchkoli potíží dostali.

6. PO STOPÁCH VRAHŮ

Předali jsme Patricii do péče doktora Caffreyho. Zběžně ji prohlédl a uklidnil nás. Řekl, že děvče je nezraněno, ale že utrpělo silný šok. Musí být několik dní v klidu a pak se z toho dostane. Jizvy na duši se jistě budou hojit mnohem déle.

Na mou otázku, kdy nám Pat bude schopna cokoli říct, doktor jen pokrčil rameny.

Ale vtom otevřela oči. Dlouze se dívala směrem ke mně. Nevím, co jí na mně tak učarovalo, přece mě znala.

A pak konečně promluvila.

Řekla jen dvě slova, než zase upadla do apatie. Ale ta dvě slova, ta mohla znamenat pro vyšetření případu hodně: „Čtyři prsty.“

Chtěl jsem se dál vyptávat, ale doktor Caffrey mě jednoduše vystrčil ze dveří.

„Čtyři prsty,“ opakoval jsem si. „To vypadá skoro jako indiánské jméno, ale kde by se tady v okolí teď vzali Indiáni? Johne, znáš někoho, kdo by měl na ruce jen čtyři prsty?“

Pokrčil rameny.

„Pár lidí, co přišli o prst, už jsem potkal, ale nějak si je nemůžu dát do souvislosti s tímhle přepadením. Ale soudím, že bychom měli hledat mezi Grassovými gorilami.“

Tvrdošíjně trval na jménu Grass, když hovořil o tom člověku. Pod tímto jménem ho znal. Mně sedělo lépe Cooper, snad právě proto, že tomu střízlíkovi zjevně neschopnému vzít do ruky jakékoli jiné nářadí než pero vůbec nesedělo.

Ale je známo, že pero je tou nejhorší zbraní, a on s ním nadělal už dost škody.

Jako kdyby mě v tu chvíli osvítil duch svatý.

„Ovšem, máš pravdu, Johne. Jedna z Cooperových goril měla včera na ruce čtyři prsty!“

John pokýval hlavou.

„Budiž. Teď ještě dokázat, že to byl on.“

„Za hodinu bude tma, Johne. Na to, abychom se vydali po stopě těch dvou, co odvezli peníze, není ani pomyšlení.“

„Vidím, Miku, že mi čteš myšlenky.“

„Jistě, jedeme znovu na ranč XX. A to přímo. Myslím, že žádnou stopu nemusíme sledovat.“

A tak jsme tu cestu toho dne absolvovali podruhé. Nemýlili jsme se.

Pár set yardů od ranče jsme narazili na koňskou stopu. John si ji zblízka prohlédl a pak řekl:

„Blesk. Samozřejmě, je to on.“

„Chytré zvíře,“ usoudil jsem. „Pat mu jistě pošeptala, ať běží domů, a on trefil.“

„Ano, a právě na tohle se jistě bude vymlouvat pan Grass,“ usoudil John.

„A jak se vymluví, až uvidí tohle,“ a ukázal jsem na stopy dvou jezdců, sledující zřetelnou Bleskovu stopu.

„Tak právě na to jsem zvědav,“ dodal John a znovu naskočil na koně.

I na ranči XX došlo k jedné podstatné změně. Zmizela velká písmena XX nad dřevěnou branou a kdosi tam přidělal velké C.

„To jsem zvědav, jestli také přeznačkují všechny krávy,“ ušklíbl se John.

„Bojím se, že ne, Johne. Soudím, že celé stádo brzy skončí na jatkách. Pan Cooper zřejmě nebude ochoten se starat o dobytek.“

John pokrčil rameny.

Ujeli jsme ještě míli a byli jsme na ranči. Blesková stopa neuhnula ze správného směru ani o yard.

Přivítali nás v plné parádě. Chyběl jen ten hlavní.

Nevím, čím jsme si vysloužili tu čest mít osmičlennou čestnou stráž při vjezdu. Ani ten povel k poctě zbraň jim nemusel nikdo dávat.

Ale zastavil nás hlasitý výkřik. Ten pohled do hlavní osmi revolverů měl neuvěřitelnou sílu.

Díval jsem se do těch nehybných masek a snažil jsem se zapamatovat si jednotlivé rysy. Tím, že byli navlečeni ve stejném úboru, se jejich identifikace značně snížila.

Díval jsem se především na ruce, ale nikomu z nich prst nechy—

běl.

Poslední v řadě stál — kdo jiný než Charlie, ještě dnes ráno můj pomocník.

I on poslušně třímal v ruce revolver, i když jsem si nebyl jist, zda by ho dokázal namířit na mne.

„Opusťte ihned ranč pana Coopera,“ uslyšel jsem z úst Zjizveného. Zdálo se, že on je mluvčím a patrně i velitelem černé stráže.

Nedbal jsem jeho slov. Věděli jsme, že se střílet nebude.

Byl už večer a všichni honáci se vrátili na ranč, Teď stáli opodál a zvědavě koukali, co se bude dít.

Seskočili jsme z koní.

„Vy jste nerozuměli?“ zvýšil Zjizvený hlas.

„Rozuměli jsme až příliš dobře,“ ozval se John,

Předešel mě, ale mně to nevadilo. Celkem bylo jedno, kdo s nimi bude diskutovat. Mně se pan Cooper i jeho černí poskoci začínali už hnusit.

„Zastupujeme zákon v městě Sommervillu,“ musel John spustit obehranou písničku. „Hledáme zločince, kteří se dopustili přepadení, vraždy a loupeže u brodu přes Green Creek.“

Zjizvený si hrál na překvapeného.

„Hoši, slyšeli jste, že by u brodu došlo k nějakému zločinu?“ Odpovědí mu byl sborový a trochu nucený smích.

„Pak jste se, pane, spletl. Sledoval jste špatnou stopu.“

„Sledoval jsem správnou stopu,“ řekl chladnokrevně John. .

Stáli jsme dva proti osmi revolverům. Nedopadlo by to s námi dobře, tím jsem si byl jist. Naše zbraně navíc vězely v pouzdrech.

„Pak jste slepý jako krtek,“ usoudil Zjizvený a znovu se rozesmál, jako by se mu podařil kdovíjaký vtip.

Johnovy rysy ztuhly v nehybnou masku. Kdyby ho Zjizvený znal, tak by věděl, že v tuto chvíli nad ním John vynesl ortel smrti.

Ale poprava se musela odložit.

„Jedeme po té stopě od brodu přes Green Creek,“ opakoval John. „Sledovali jsme stopu koně slečny Patricie. Ta končí tady. Pokud jste slepí jako štěňata, pojďte se mnou, ať vám do té stopy strčím nos. A za ním jeli dva muži. I tyto stopy končí zde. Vydejte nám ty dva muže, co dnes odpoledne přijeli na koních od Green Creeku.

Jsou to lupiči a vrahové. Budou postaveni před soud a souzeni podle zákonů tohoto státu.“

„Dnes odpoledne sem nikdo nepřijel,“ stál na svém Zjizvený. Takhle jsme se tu mohli dohadovat donekonečna. Ale důkazy,

které jsme měli v ruce, byly dost pádné.

Museli s tím něco udělat.

V tomto domě se našel někdo, kdo dokázal přemýšlet. Byl tu muž, kterého napadlo, že bychom se jako představitelé zákona mohli dostavit s posilou, prohledat v domě každý kout a ty dva koně najít.

Dovedu si představit, co se na ranči strhlo, když se tu objevil Blesk, osedlaný a bez své paní, a za ním dva pronásledovatelé. Dovedu si představit, jaká se na jejich hlavu sesypala pohroma, když se zjistilo, že svědek přepadení žije.

Někdo musel něco vymyslet, a od toho tady byl pan Grass. Zkušený právník.

„Co se tam dole děje?“ ozvalo se z okna.

Jako by měl hlásek ještě vyšší. Měl snad ještě vyšší tón než ta klávesa, co je na pianu úplně napravo.

„Á, to je zase šerif se svým podařeným pomocníkem. Proč jste mě hned nezavolal, Foxi?“ zlobil se naoko pan Cooper.

„Řekl jste, že vás nemám vyrušovat, šéfe…“ spustil Zjizvený, ale Ryšavý John mu bez rozpaků skočil do řeči.

„Vydejte nám ty dva bandity, co se dopustili zločinu u Green Creeku, a my pojedeme.“

„Bandity? Jaké bandity?“

Znovu jsme byli svědky pěkného divadla.

„Však ona přijde chvíle, kdy budeš mít důvod se skutečně divit,“ zabručel si pro sebe John,

Konečně stál Cooper před námi.

„Chcete tvrdit, že sem na ranč dnes odpoledne nikdo nepřijel?“ ptal se dost výhružně John.

„Nebyl jsem tady přítomen, šerife, nevím, co vše se tady odehrá-

lo.“

ni?“

„A vy nevíte o tom, že se vrátila slečna Brandisová na svém ko-

„Promiňte, šerife, překvapujete mě. Slečnu Brandisovou jsem tady od rána neviděl.“

„A co její kůň?“

„Jo, tak ten se vrátil. To víte, ubohé zvíře. Bylo navyklé žít tady na ranči, utrhlo se a vrátilo.“

„A co ti dva chlapi, co přijeli za ním?“

„Chlapi? Tady? A tak, vy myslíte ty dva tuláky, co tady poprosili o polévku?“

A už to tady bylo. Jistě, pan Grass musel tu stopu, která od místa přepadení vedla až sem, nějak vysvětlit.

„Tuláci, a na koních?“

„No, nemuseli to být právě tuláci, já je neviděl. Řekněme — pocestní. Dostali najíst a pokračovali svou cestou.“

„A kam, smím-li se ptát?“

„Hoši, kam vlastně odjeli?“ ptal se Grass;

Všechny ruce začaly velmi ochotně ukazovat do všech možných směrů.

Byli jsme v koncích.

Nebylo pochyby o tom, že ti dva, co se honili za osedlaným koněm, se až tady na ranči dověděli, že se jim děvče někde ztratilo. Museli si být jisti, že po jejich stopě pojedeme. Proto ta báchorka o tulácích. A proto také ti dva museli znovu nasednout na koně a zmizet z ranče.

Mohli jsme se po jejich stopě klidně vydat. Za chvíli bude tma, a budeme muset zastavit. A pak, ti dva se určitě dobře postarají o to, aby stopa někde nenávratně zmizela.

Jedna věc je být si něčím jist, druhá zas jak to tomu lháři doká-

zat.

Byl jsem ochoten se vsadit, že tam někde uvnitř je pěkně ulože-

no na úhledné hromádce přes osmdesát tisíc dolarů, z nichž pan Cooper musel volky nevolky vyplatit svým mouřenínům odměnu.

„Chcete ještě něco, šerife?“

„Ovšem,“ odvětil jsem. „Chci si promluvit s tímto mužem,“ a ukázal jsem na Charlieho.

„Všechno, co jste chtěli vědět, jsem vám už řekl,“ usmíval se Cooper. „Víte, co by vám řekl kdokoli z mých lidí, když se ho na cokoli zeptáte?“

Pokrčil jsem rameny.

„Že dnes je pěkné, ale skutečně velmi pěkné počasí.“

Pan Cooper si byl tou svou čeládkou nějak převelice jistý. Nepochyboval jsem o tom, že by se leckdo z nich dokázal rozpovídat, ale patrně všichni byli svázáni s panem Cooperem nějakými těmi zločiny.

K Charliemu jsem se nedostal a ke starým Brandisovým kovbojům také ne. Ale oni museli být svědky toho, co se na ranči stalo… Mohli by být sdílnější.

„Dáte nám toho koně?“ zeptal jsem se.

„Jakého koně?“

„Bleska, koně slečny Brandisové. Pokud vím, právoplatně jí pat-

ří.“

„Pokud vím, šerife, vy nejste slečna Brandisová. A pokud vím,

nejste ani jejím právním zástupcem. Nemůžu vydat cizí majetek komukoli. Ať si pro něj slečna Brandisová přijede sama nebo pošle svého advokáta. Potom jí koně vydáme.“

Tady se už víc dělat nedalo. Domluvili jsme se s Johnem pohledem, nasedli a zmizeli jsme z ranče XX. Tedy pardon, z ranče C.

Připadal jsem si jako spráskaný pes.

Když jsme se vrátili do Sommervillu, byla už tma.

7. PAN COOPER VSKUTKU

NEZAHÁLÍ

Město bylo samozřejmě ještě plno té nejnovější zprávy. K podobnému zločinu v okolí Sommervillu nedošlo od té doby, co jsme dopadli Cassia.

Lidé byli spravedlivě rozhořčeni, ale zároveň jsme v jejich tvářích viděli strach a nejistotu.

Pokud se něco takového stalo panu Brandisovi, jednomu z nejbohatších v kraji, nemůže se cítit bezpečný vlastně vůbec nikdo.

A v jejich pohledech jsem vycítil otázku:

Jak je to možné, šerife? Co s tím budete dělat? A já bych jim nejradši odpověděl:

Jak mám vědět, co s tím budu dělat, když jsme na to dva? Jak můžu vůbec něco podniknout, když městská rada utáhla kohoutek s penězi a prohlásila, že mi stačí jen jeden pomocník? Jak mohou dva lidé ochránit město před takovou bandou, jakou si přivedl pan Cooper?

Hned zítra půjdu za starostou a vysvětlím mu situaci. Budu potřebovat přinejmenším ještě dva pomocníky, ale ani pak si nebudu jist, zda se budu moci černé Cooperově stráži postavit. Pravda, Ryšavý John vydá za čtyři, ale mnoho psů, zajícova smrt.

John se zašel podívat, jak se vede slečně Brandisové, a já se vydal do své kanceláře.

Mám samozřejmě pravdu. Jakmile jsme byli oba dva v terénu, nezbyl tu nikdo, kdo by se staral o pořádek ve městě. Aspoň jednoho pomocníka nutně potřebuju.

K mému překvapení mě před kanceláří čekal pan Quido Roberts.

Panu Robertsovi patřil v Sommervillu už přes dvacet let ranč QR. Byl to asi šedesátiletý muž, ale ještě statné postavy a plného zdraví. Snad jen vlasy prokvetlé šedí mohly naznačovat jeho pokročilejší věk. Ale přijel na koni, jak se na řádného rančera sluší, a nenechal se vozit ve vozíku jako pan Cooper. A své práci rozuměl, nemyslely za něj peníze.

Nebyl sám, přijeli s ním i jeho tři synové, jeho chlouba. Nejstarší z nich, Bill, už byl ženatý a měl dva potomky. Dvaceti—

letý Jered byl hezký statný mládenec. Nejmladší Tom chtěl vedle svých bratrů rovněž vypadat jako muž.

Pan Roberts si mohl být jist, že o budoucnost jeho ranče je postaráno.

Byl jsem zvědav, co ode mne může chtít.

„Myslím, že byste o tom měl vědět, šerife,“ řekl pan Roberts.

„Tady v Sommervillu se děje něco, co se mi nelíbí.“ Zatím jsem jen mlčky naslouchal.

„Jistě víte,“ pokračoval Roberts, „kde jsou mé pozemky.“ Přikývl jsem.

„Pak také jistě víte, že mé pozemky teď těsně sousedí s pozemky ranče pana Brandise. A v tom je právě ta svízel.

Brandisův ranč koupil nějaký potrhlý greenhorn z východu. Nevím, co pana Brandise k tomu vedlo, že ranč prodal. Je to jeho věc. Ale pokud chtěl prodávat, mohl se poradit. Třeba bych od něj koupil ranč ještě výhodněji. Ale už se stalo.

A ten pan… ehm… Cooper přijel dnes před polednem ke mně. Myslel jsem si, že jde o sousedskou zdvořilostní návštěvu. Lidé, kteří spolu sousedí, by se měli poznat. Ale on nic, žádné zdvořilosti, skoro ani nevystoupil z toho svého vozíku. Zato si s sebou přivezl šest černých chlapů.“

Ovšem, přivezl si jich šest, napadlo mě. Zbývající čtyři měli práci někde jinde…

„Snad už dopředu věděl, že se mnou nic nepořídí. Stanovil podmínky, za kterých mu musím postoupit kus pastvin u Green Creeku. Není toho mnoho, asi dvacet sáhů. Ale pokud mu prý ty pozemky do zítřka do odpoledne neodprodám, zařídí si to prý jinak.“

A vida, pan Cooper se vybarvil. Když koupil ranč od pana Brandise, věděl přesně, co dělá. Jenže část pozemků, po kterých toužil, patřila jinému ranči.

Teď už nebyl čas vyjednávat. A ani nebyl důvod. Pan Roberts, jak jsem pochopil, by svůj ranč nikdy neprodal. Měl tři syny a musel se postarat o jejich budoucnost.

„V té době jsem samozřejmě ještě nevěděl, co se přihodilo panu Brandisovi. Řeknu vám, šerife, je to odporný zločin. Nevím, kdo to mohl udělat. Velice rád se půjdu podívat, až se ti chlapi budou houpat na šibenici. Řekl mi to Cooper. Jen tak mimochodem. Jako kdyby z toho měl radost. A pak spustil tu svou. Netušil jsem, že mi někdo může v této atmosféře strachu přijít doslova vyhrožovat.“

„On vám Cooper vyhrožoval?“

„Ne přímo. Ale naznačil, že pokud se nepodvolím jeho podmínkám, může se mi přihodit leccos nepříjemného.“

.Jaké to byly podmínky?“

„Celkem slušné. Za těch pár sáhů mi nabízel deset tisíc dolarů.“ Zvedl jsem obočí. Cooper přeplácel pozemky nejméně pětkrát.

„Víte už o tom, že se má v Sommervillu stavět železnice?“ zeptal jsem se Robertse.

„Už jsem se to dověděl. Nejsem si jist, zda to našemu kraji přinese jen dobré.“

„Víte také, kudy má trať vést?“

„O to jsem se zatím nezajímal.“

„Tak vám to snad můžu prozradit. Právě přes tu část vašich pozemků, kterou od vás chce koupit váš soused.“

„Kruci,“ zaklel Roberts a málem si odplivl na podlahu.

„Vaše pozemky během týdne stoupnou neuvěřitelně v ceně, právě tak jako stouply pozemky ranče XX.“

„Tak takhle se věci mají,“ bručel Roberts.

„Podívejte se, pane Robertsi. Podle zákona je jenom na vás, zda své pozemky Cooperovi odprodáte nebo ne.“

„Ani za zlaté tele,“ namítl Bili, jeden z Robertsových synů. Zatím stáli ti hoši v mé kanceláři mlčky, teď se konečně rozpovídali. Roberts z nich mohl mít skutečně radost.

„Dobrá, ale nevíme, co hodlá podniknout Cooper.“

„Už víme, čeho je schopen,“ řekl Jered Roberts. „Na pastvinách jsme našli deset podřezaných krav. Jako by tam řádil řezník.“

„A vy víte, že to udělal Cooper?“

„No, to samozřejmě nevíme,“ odpověděl pan Roberts. „Ale pochopil jsem, že to má být malá výstraha.“

„Pak vám tedy asi nezbude než přijmout boj,“ řekl jsem. „A obávám se, že vám v tom asi moc nepomůžu.“

„Myslel jsem, že jste šerif.“

„Ano, to jsem,“ odpověděl jsem, a pak jsem mu vysvětlil, jak se ve skutečnosti věci mají.

Podivil se, když zjistil, že na tu práci jsme skutečně jenom dva.

Nevěděl ještě, že mi Charlie dnes ráno zbaběle utekl.

„Teď se ve městě roztahuje pan Cooper se svými černými stíny,“ pokračoval jsem. „Město je plné strachu. Došlo k dvojnásobné vraždě, loupeži, přepadení, někdo vám zabil krávy. Cooper vás vydírá. Řekněte mi, kde za této situace vezmu dalšího pomocníka. Kdo bude ochoten tuto práci dělat, i kdyby nakrásně městská rada uvolnila z pokladny další dolary, což neudělá. Chápete už, co jsem měl na mysli, když jsem vám řekl, že vám asi nebudu moct pomáhat proti Cooperovi?“

„Chápu, pane Williamsone. Vím, že i vy máte své starosti. Ale snad byste mohl požádat o pomoc okresního marshala…“

„Jistě, hned dnes večer tam budu telegrafovat. Ale znáte to. Než se úředníci tam nahoře rozhýbou, může být pozdě.“

„Co mi radíte?“

„Chcete ten pozemek prodat?“

„V žádném případě.“

„Tak se opevněte na ranči a nevycházejte zbytečně ven. Bojím se, že Cooper bude chtít použít všechny možné prostředky. Jistě mi rozumíte.“

,,Nu, nepotěšil jste mě, pane Williamsone,“ řekl Roberts, vstal a nasadil si klobouk. „Udělám, co jste mi radil. Vy telegrafujte do Bridgewateru a já zítra promluvím se starostou. Snad uvolní nějaké peníze, abyste mohl najmout další pomocníky. A pokud ne, myslím, že my rančeři bychom mohli přispět. Promluvím s ostatními.“

Podali jsme si ruce. Věděl jsem, že v panu Robertsovi a jeho lidech budu mít spojence, i když mají teď své vlastní problémy.

„Ještě jedna maličkost, pane Williamsone,“ řekl Roberts. „Na něco jsem si vzpomněl. Když Cooper odjížděl, tak mi řekl, že příště přijde jeho záležitosti vyřizovat Stuart Palmer. Nevíte, kdo to je?“

Trochu mě to překvapilo.

„To jméno už jsem slyšel. Nájemný střelec. Pistolník. Jeden z nejlepších, kterého si mohl Cooper na podobnou špinavou práci najmout. A také jeden z nejdražších.“

„Tak to jste mě příliš nepotěšil. Ale má proti nám stát deset ničemů, nebo jedenáct?“

Mezitím se vrátil Ryšavý John.

Řekl mi, že Patricii už se vede lépe. Doktor Caffrey jí dal utišující léky a děvče teď spí. Promluvit si s ní budeme moct snad ráno.

Podotkl jsem, že bude nutné, aby ji někdo celou noc hlídal. Je docela dobře možné, že viděla víc, než by mohlo být těm ničemům milé. A jak už jsem ty lotry poznal, neštítí se žádných prostředků.

Během jednoho dne se Sommerville změnil k nepoznání.

„Řekl jsem mu o novinkách, které mi přinesl pan Roberts. Nejvíc ho překvapila informace o Stuartu Palmerovi.

„Docela to chápu. Když Cooper zjistil, že proti němu stojíme my dva, jistě dostal strach. Nikdy jsem Palmera neviděl, ale slyšel jsem, že má úžasně rychlou ruku. Ale slyšel jsem také to, že je to rovný a čestný chlap. Tak nevím…“

John se zarazil.

„Jak ti to říkal ten Roberts? V kolik hodin byl u něj na ranči Cooper?“

„Prý před polednem.“

„Teď mi řekni, Miku, odkud mohl už dopoledne Cooper vědět, že byl Brandis přepaden, když my jsme se to dověděli až ve dvě hodiny.“

Stál jsem jako solný sloup. Krve by se ve mně nedořezal. Tak tohle by mohl být ten důkaz, který může Coopera zničit. V tu chvíli se ozval výstřel.

Zrcadlo vzadu u stěny se vysypalo. Skončilo oťukávání. Začal boj.

8. PAN SETMAN DOSTÁVÁ

DALŠÍ ZAKÁZKU

Když jsme později zkoumali, co ten výstřel měl znamenat, zjistili jsme zajímavou věc.

Nepochybovali jsme o tom, že kulka byla určena Ryšavému Johnovi. Někomu překážel. Komu, to bylo jasné.

Cooper alias Grass netušil, že se za ním John vydá do Sommervillu, a co víc, nenapadlo ho, že tam John bude mít známé.

Takto viděl jako nejvýhodnější poslat Johna k předkům.

Poslal na něj elitního střelce. A ten se nezmýlil. Problém byl v tom, že střelec mířil z protější strany ulice do špatně osvětleného okna.

A já mám v kanceláří zrcadlo. Občas musím v kanceláři přespat a pak, když vyjdu na ulici, rád vypadám jako člověk. To zrcadlo je přesně proti oknu.

Střelec mířil na Johna, ale zasáhl jen jeho zrcadlový odraz. Ještě se sypaly střepy, když jsme oba šli reflexivně k zemi.

Zvedl jsem ruku a bleskově jsem zhasl lampu. Kancelář se ponořila do naprosté tmy. Oba jsme v tu chvíli byli u okna a drželi jsme v rukou revolvery.

Vrah už samozřejmě věděl, že se dopustil chyby. A mohl si být také jist tím, že mu půjdeme po stopě. Proto spustil doslova kanonádu.

Jedna okenní tabulka po druhé brala zasvé. Za námi se kulky zasekávaly do dřevěných stěn a odrážely se od mříží. Žádná nás naštěstí nezasáhla.

„Jsou dva,“ řekl John, když palba utichla. „Střílejí z protější strany, ze střech. Mají pušky.“ Vystrčil ruku s revolverem ven a třikrát vystřelil. „Je to k ničemu,“ řekl poté, co opět zvedl hlavu. Musel ji sehnout, protože se nám z protější strany dostalo pádné odpovědi.

„Potřebujeme taky pušky.“ Měl jsem k dispozici dvě opakovačky a asi stovku nábojů. Celý problém tkvěl v tom, že jsme byli uzavřeni v kanceláři a nemohli jsme ani vystrčit hlavu. V Sommervillu byl jinak

úplný klid. Pokud byl ještě někdo v tuto dobu na ulici, tak rychle někam zalezl.

Robertsovi už odjeli a těžko by se tady dál našel někdo, kdo by byl ochoten se do těchto záležitostí míchat.

Pokud však zůstaneme vevnitř, brzy nás dostanou, tím jsem si mohl být jist. A věděl to i John. A věděli to dobře i ti, kdo pásli po našich životech. Jsou to celkem jednoduché počty. Zítra bude Sommerville bez šerifa. Pan Cooper se laskavě uvolí, že nabídne pro tuto odpovědnou těžkou práci někoho ze své tělesné stráže. A pak bude mít celé město ve svých rukou… Rychle po sobě vyšly výstřely z jedné pušky. Jeden střílí, druhý běží sem,“ usoudil John. „Až to skončí, otevřu dveře,“ já na to. „Vyběhnu ven a pokusím se zalehnout za rohem. Budeš mě krýt.“

„Je to dost nebezpečné, Miku.“

„Já vím. Pokud se jim chceme dostal na kobylku, musíme se k nim dostat zezadu.“

Palba ustala. Nevěděl jsem, kam se mezitím dostal ten, co se blížil k nám.

„Jdu na to,“ řekl jsem.

Proklel jsem dveře, protože při prvním pokusu o útěk začaly skřípat.

„Střílej, Johne!“ vykřikl jsem, prudce jsem otevřel dveře a vyrazil jsem ven skokem plavmo.

Převalil jsem se po chodníku, skutálel jsem se do ulice a zalehl za rohem.

John vystřílel šest ran. Kolem mne se rozpleskly tři kulky. Viděl jsem dobře, odkud šel poslední záblesk.

Na ulici byla v tu chvíli skoro úplná tma. Jen světla nového saloonu asi o padesát yardů dál se ji snažila měnit v nepřívětivé šero.

Namířil jsem zhruba na místo, odkud se zablesklo. Čekal jsem.

Střelec se dopustil osudné chyby. Znovu vystřelil.

Nevím, kam letěla jeho kulka, ale dobře vím, kam vylétla střela z hlavně mé pušky.

Byl navíc neopatrný, protože nechal hlavu vystrčenou.

Zasáhl jsem přesně. Ozval se krátký, přidušený výkřik.

Pak se po střeše verandy valilo lidské tělo a dopadlo do ulice.

„To bylo skvělé, Miku,“ slyšel jsem Ryšavého Johna.

Já v tu chvíli už neležel na předchozím místě. Rychle jsem přeběhl o šest yardů dál a udělal jsem dobře.

Dvě střely důkladně přeoraly zem tam, kde jsem ještě před chvílí ležel.

A pak promluvila Johnova puška.

Tenhle výkřik byl hlasitější. A ozval se také mnohem blíž. Ten chlap náhle zpanikařil. Zahodil pušku a dal se na útěk.

Běžel poměrně rychle. Z toho jsem usoudil, že má obě nohy zdravé.

John ho tedy jenom škrábl, ale stačilo to. Spatřil jsem jeho stín proti osvětleným oknům. Zamířil jsem na něj.

„Nestřílej, Miku, rád bych ho dostal živého. Určitě nám řekne něco zajímavého.“

Měl pravdu. Rozběhli jsme se za ním.

Co čert nechtěl, ten stín zmizel ve dveřích nového saloonu. Právě před hodinou byl tento podnik slavnostně otevřen.

Pan Cooper si skutečně pospíšil. Ve skutečnosti tam přece nemohlo být nic hotovo.

Mohl tak nanejvýš nastěhovat barový pult a nábytek a trochu setřít podlahu.

Ale zevnitř už se ozýval zvuk piana. Čtyři esa. Tak se nový podnik jmenoval.

Snad to měla být nejvyšší karta v trumfech, které Cooper třímal v rukou.

Prosím, když se hostům chce sedět v tak nevlídném prostředí, kdo jim v tom brání?

Zastavili jsme se na prahu.

„Vykouříme jim to hnízdo?“ zeptal se John.

„S radostí,“ odpověděl jsem.

„Tak si tu pušku pořádně nabij. Čert ví, kolik tam teď sedí Cooperových goril.“

Doplnili jsme zásobníky.

Měli jsme v puškách dohromady dvanáct ran, dalších dvanáct pak v koltech. Představovali jsme solidní palebnou sílu, proti níž se jen tak někdo nepostaví.

Piano znělo trochu falešně.

„Jdeme?“ kývl jsem na Johna.

„Mužem,“ řekl. Vzal kus trámu, který zůstal na chodníku po nepořádných tesařích.

„Trochu jim to tady pocucháme, ať mají řemeslníci zítra co spravovat,“ usmál se.

Vší silou mrštil tím kusem dřeva do velkého okna.

Sypaly se střepy a celý saloon se pochopitelně podíval tím smě-

rem.

Bleskově jsme pronikli lítačkami.

„Ani hnout!“ vykřikl jsem co nejhlasitěji. „Kdo se hne, dostane

kulku do hlavy.“

Hluk v sále pomalu utichal.

Chvíli mi trvalo, než se mi oči, navyklé na tmu, v té záři lamp rozkoukaly.

Zjistil jsem, že saloon je bohatě navštíven. Seděly tam nejméně čtyři desítky lidí.

Za barovým pultem se naparoval barman, kterého jsem neznal.

Vedle něj stál číšník, i jeho tvář mi byla neznámá.

Klientelu tvořili samí lepší lidé. Nebyl tady žádný obyčejný honáky žádný pobuda jako v našem starém saloonu.

Na nejčestnějším místě seděl samozřejmě pan Cooper, který v tu chvíli vypadal, jako by spolkl kost.

Společnost mu dělal starosta Doyle.

U dalšího stolu jsem pak viděl několik rančerů i s manželkami. Bystře jsem zaznamenal, že v sále jsou jen tři Cooperovi strážci.

Cooper patrně nečekal, že by mohlo dojít k podobné komplikaci.

Všichni vyděšeně hleděli do hlavní namířených pušek. Už dlouho se v Sommervillu nestalo, aby šerif musel podobným způsobem vtrhnout do saloonu.

„Co se děje, šerife?“ ptal se barman, ale umlčel ho výhružný pohyb hlavně mé pušky.

„Mlčet, vyptávat se tady budu já!“ řekl jsem.

Udělal jsem dva kroky do saloonu, abych měl lepší přehled.

John stál asi čtyři kroky ode mne. Každý z nás kontroloval polovinu sálu, neunikla by nám ani myš.

„Asi před minutou sem vběhl člověk,“ pravil jsem. „Chci vědět, kam se schoval.“

Chvíli bylo ticho. Hlaveň mé pušky však dál mířila na barmana, jehož úlisný pohled se mi nijak nelíbil. Jemu se patrně zas nelíbilo to, jak na něj mířím. Proto se jako první rozhodl, že promluví.

„Nikdo sem nevešel, šerife. Už dobře dvacet minut.“

„To je zajímavé, nikdo sem nevešel,“ opakoval jsem po něm a předstíral jsem údiv. „To ten chlap, který před chvílí na ulici tak šíleně řval a pak rozrazil tyhle dveře, zničehonic zmizel?“

„Vy se musíte mýlit, šerife,“ ozval se číšník. Vzápětí zmlkl, protože na něj moje puška mířila ze vzdálenosti dvou kroků.

„Co to má znamenat, Williamsone?“ ptal se vyděšený starosta.

„Mně se vůbec nelíbí, jak násilnicky si tady počínáte.“

„Plním jen své povinnosti,“ řekl jsem rozhodným hlasem. Ani starosta mi nebude v ničem bránit. „Před chvílí se jeden chlap pokusil zastřelit mého pomocníka. Zmizel tady. Hledám tedy vraha.“

„Vybíráte si za pomocníky podivné lidi,“ mínil starosta. John se mohl urazit, ale nedal to najevo.

Přestal jsem se starostou diskutovat.

„A co vy, pane Coopere, ani vy jste neviděl nikoho vejít?“

„Co si to dovolujete, šerife?“ vzkypěl Cooper.

„Takže podle vás sem nikdo nevešel?“

Odpovědí mi bylo naprosté mlčení. A přece tady většinou seděli slušní lidé, kteří si mě zvolili šerifem. To už mají plné kalhoty z Cooperových pistolníků?

„Tak, nikdo sem nevešel,“ opakoval jsem pomalu.

A pak jsem si něčeho všiml. Viděl jsem, že John o tom ví už dlouho.

Kapka krve. Ten chlap krvácel, to se dalo čekat.

Další kapka krve o tři yardy dál. Stopa vedla k zadním dveřím. Vida, tam ptáček zmizel.

„Hej, ty!“ ukázal John puškou na jednoho z černých strážců. Ten trochu pobledl. „Co bys řekl tomu, kdybys otevřel tamhlety dveře a šel dál?“

Muž trochu zbledl.

„Povídám, otevři ty dveře.“

„Ne, šerife, to po mně nechtějte,“ říkal ten muž.

„Pročpak? Čeho se bojíš? Nikdo sem přece nevešel, ne?“

Johnova puška promluvila. Kulka se zaryla do zdi dva palce od strážcovy hlavy.

„Tak půjdeš, nebo ne?“

„Už jdu, pane, už jdu,“ vyděšeně se otáčel a klopýtal ke dveřím. Chytil za kliku.

„Tak bude to?“ zarachotil John závěrem.

„Ano, pane, už jdu,“ opakoval tupě.

Pak rozevřel dveře a něco chtěl vykřiknout. Výstřel z druhé strany ho skosil k zemi.

Tak takovouhle pastičku si na nás uchystal ten neznámý ničema! Skokem jsem byl u dveří.

Vyslal jsem do nich doslova salvu.

Viděl jsem, jak se v zadní místnosti pomalu kácí k zemi černé

tělo.

„Tak, nikdo sem nevešel, co?“ opakoval jsem před celým saloo-

nem.

Nechal jsem Johna, ať hlídá přítomné v sále. Šel jsem dozadu a přivlekl jsem mrtvolu do saloonu.

Všichni mohli vidět, že je to jeden z Cooperových střelců.

Měl prostřelené srdce, to byl můj výstřel. Kromě toho měl ještě škrábnutí na rameně, od Johna.

Vida, začíná to pěkně. Ještě jsme se ani nerozjeli, a pan Cooper se nemůže dopočítat tří střelců.

„Je to velmi zajímavé, pane Coopere,“ postavil jsem se těsně ke střízlíkovi. „Můžete mi vysvětlit, jak je to možné, že ten muž, který mně a mému pomocníkovi usiloval o život, patří k vaší tělesné stráži? Můžete mi vysvětlit, jak je možné, že ten, kdo leží tam venku v prachu a střílel na nás ze střechy, má na sobě tentýž černý oděv? Můžete mí vysvětlit, jak je možné, že jste nikoho neviděl vejít?“

Teď jsem poznal, že Cooper má vskutku strach o svůj život. Ani já bych za něj tu chvíli nedal fajfku tabáku, ale přece jen jsem byl zástupcem zákona.

„Co chcete dělat, Williamsone?“ zeptal se starosta. Seděl u vedlejšího stolu a svým způsobem mu do toho nic nebylo.

Ovšem, jak známo, pan Cooper byl v současnosti jedním z nejbohatších lidí ve městě. A starosta si to s ním zjevně nechtěl rozházet…

Neodpověděl jsem a naznačil jsem Cooperovi, že ta puška by mohla také střílet.

„Copak pan Cooper může odpovídat za to, co dělají jeho lidé ve svém osobním volnu?“ prohodil ledabyle starosta Doyle.

Myslel jsem, že v tu chvíli zastřelím starostu. Něco podobného toho Coopera ani nenapadlo. Ten si ještě před chvílí byl jist, že Ryšavý John a možná i já jsme na pravdě boží. Když jsme vtrhli jak povodeň do saloonu, byl zcela zaskočen.

„Já za to nemůžu, že se dali do střílení,“ našel Cooper pod nohama ztracené dno. „Pokud to ovšem byli oni, a příliš důkazů v tom směru jste tady nepředložil, šerife.“

„Já také nejsem před soudem, jenom čistím město od darebáků,“ řekl jsem a dal Cooperovi pokoj. Kdyby starosta nevhodně nezasáhl, snad bych Coopera vsadil i za mříže.

Ale neměl jsem jediný důkaz, že jednali na Cooperův příkaz. Ani jeden z těch tří, bohužel, už nepromluví. Jednou však jeden z Cooperových strážců otevře ústa a pak se bude pan Cooper divit.

Přemýšlel jsem, zda nemám vystoupit s podezřením, že Cooper je strůjcem vraždy pana Brandise, ale uvědomil jsem si, že je to předčasné. Tady v tomto vysloveně nepřátelském prostředí bych v dané situaci nic neprokázal. Navíc by k tomu byla nutná konfrontace s panem Robertsem. Předešel mě Ryšavý John. „Dobrá, v pořádku,“ řekl. „Pane Setmane,“ oslovil majitele pohřebního ústavu. Toho jsem mezi lidmi úplně přehlédl. Seděl tam tiše jako oukropek. Teď se mohl přetrhnout ochotou: „Přejete si, pane?“

„Včera, pokud se pamatuju, jsem si u vás objednal pohřeb. Ten nejlepší pohřeb, dalo by se říct, přímo první třídy.“

„Ano, pamatuju se dobře.“

„Teď bych rád objednávku rozšířil.“

„Jistě, co si budete přát?“

„Objednávám pohřeb ještě pro deset osob.“

„Nepřeslechl jsem se, pane?“

„Proč? Můžu si objednat cokoli, pokud řádně platím. Samozřejmě, v tomto případě nepůjde o nic luxusního. Stačí prosté dřevěné rakve a nemusíte ani tak moc hluboko do země. Květiny a hudba nejsou nutné. Ale přesto bych byl rád, aby ti lidé, které hodlám pochovat, byli pohřbeni slušně. Přestože celý život žili jako psi.“

„Já vám nerozumím, pane,“ koktal Setman.

„První, koho pochováte na mé útraty, jsou tihle dva, co tady leží. Třetím je ten, co leží venku na ulici, pokud ho ještě nesežrali kojoti.“

„Dobrá, a co těch dalších sedm?“ ptal se ten prostoduchý muž.

„To jsou všichni ostatní členové osobní stráže tamtoho střízlíka, co se jmenuje Cooper.“

Na toto se Setman neodvážil odpovědět.

„Copak mlčíte, pane Setmane? Chcete něco namítnout? Chcete říct, že ještě žijí?“

„No, víte, jaksi… já bych…“

„Ano, ještě žijí, a to je velká smůla pro tohle město. Pamatujte si, pane Coopere nebo jak se vlastně jmenujete. Pokud vy a vaši lidé nevypadnete do zítřka z města, bude muset pan Setman vzít mou objednávku vážně. Tady máte zálohu, dobrý muži,“ řekl a podal Setmanovi dvacet dolarů.

„Jdeme, Miku?“

Přikývl jsem. Pomalu jsme couvali ke dveřím a drželi jsme celý lokál na mušce.

Viděl jsem, jak Cooperovým pistolníkům cukají prsty, revolvery měli na dosah. Ale hmátnout po nich se neodvážil ani jeden.

Viděl jsem Coopera, jak vyskočil rudý v obličeji jako rak. Začal gestikulovat a cosi vykřikovat směrem ke starostovi.

Ale to už jsme byli venku.

Na ulici byla klidná noc, a kdyby nedaleko saloonu neležel nebožtík, tak by se zdálo, že se v Sommervillu nic nestrhlo.

„Všiml sis jedné věci, Miku?“ ptal se John, když jsme se vraceli k mé kanceláři.

„Jaké?“

„Ten mrtvý, co jsi ho dostal v zadním traktu, měl na jedné ruce jen čtyři prsty.“

Zůstal jsem jako opařený.

„Jsem já to pěkné trdlo. A proč jsi mi to neřekl dřív? Mohli jsme Coopera dostat hned.“

„Nemohli, všechny ty důkazy jsou nepřímé. Opět by se z toho dostal. Toho musíme chytit při činu.“

Tady měl John pravdu. Ale současně mi to připomnělo, že bychom se měli přeptat po zdraví naší malé pacientky.

Doktor Caffrey nás uklidnil. Spala a nikdo k ní nemohl. A já v tu chvíli věřil, že se jí už nemůže stát nic zlého. Vrah jejího otce byl na pravdě boží.

Bohužel stále ještě žil ten, kdo to zosnoval.

9. SOMMERVILLE MÁ NOVÉHO

ŠERIFA

Zbytek noci proběhl klidně. Pravidelně jsme se s Johnem střídali na stráži. Nemohli jsme si dovolit nechat město a Patricii Brandisovou bez dozoru.

Saloon Čtyři esa se začal vyprazdňovat až k ránu, ale mnoho veselí jsme z něj už nezaslechli. Asi si tam měli o čem vyprávět.

Ovšem bylo otázkou, kdo měl na obyvatele městečka větší vliv.

Zda Ryšavý John a já, nebo ten ničema Cooper.

Mělo se to ukázat brzy po ránu.

Den se vydařil. Slunce kulaté jako meloun vylezlo na oblohu přesně podle svého jízdního řádu.

Objeli jsme na koních město.

Všude vládl klid, jenom na hřbitově se Jeff Mariner snažil krumpáčem udělat do země tak velkou díru, aby do ní mohl šoupnout oběti včerejší přestřelky. Ryšavý John si s ním chvilku povídal a předal mu malý obnos.

„Pan Cooper se možná bude trochu divit,“ řekl, když jsme sjížděli zpět dolů k městu, „ale hroby pro něj a pro jeho kumpány budou připraveny včas.“

„Pokud nám někdo ubohého Marinera předtím neoddělá,“ podotkl jsem.

„Miku, stává se z tebe skeptik,“ usoudil John. Za každé situace dokázal být optimistou, a to dokonce i při tom, co se přihodilo za chvíli. Obecní poslíček přecházel nervózně před mou kanceláří.

„Máte jít ihned k panu starostovi, šerife,“ řekl dost uštěpačným tónem.

Pozvedl jsem obočí. Ke starostovi? V půl osmé ráno? Copak pan starosta vstává tak brzy?

Omyl, Williamsone, omyl. Musíš se na všechno dívat z nového pohledu.

Sommerville je od včerejška novým městem, to jen ty myslíš postaru.

Pan starosta totiž ještě nešel spát. Měl asi rušnou noc s panem Cooperem.

Pan Doyle byl takový starosta jako každý jiný. Ani takový, ani onaký. Byl už docela v letech. Svůj prosperující podnik přenechal synovi a nyní, místo aby si užíval zaslouženého odpočinku, rozhodl se, že bude starostovat.

Za těch pár let, co jsem dělal šerifa, si mne vlastně ani nevšiml. To znamenalo, že jsem měl ke své práci klid. Současně to také znamenalo, že městská rada je se mnou spokojena.

Nu, dnes ráno jsem se měl dozvědět, že se mnou městská rada spokojena není.

„Nelíbí se mi, jak si počínáte, Williamsone,“ prohlásil Doyle.

Bylo na něm vidět, že by to nejradši měl co nejrychleji za sebou.

Nechápal jsem.

„V posledních dnech došlo ve městě k mnoha událostem, které pobouřily hladinu veřejného mínění.“ Tuto větu jako by vyčetl z novin. „Začalo to už tím, jak sem přišel ten svérázný cizinec a objednal si pohřeb. Opakuju vám, Williamsone, takové výstřelky nesmíte trpět! Podobného člověka ve městě neradi vidíme. Chceme tady přece mít klid. Vy, místo abyste se o něj postaral, jste mu nabídl místo pomocníka. Pravda, co se pomocníka týče, dal jsem vám volnou ruku, ale všechno má své meze. A pak ten strašlivý zločin u Green Creeku. Přepadení, vražda, loupež. To Sommerville nepamatuje!“

Pan starosta se mýlil. Sommerville pamatoval horší věci, ale na ty se rádo zapomíná. Měl jsem se s ním dohadovat, že je to především mou zásluhou, že ve městě je klid? Zbytečně, on si už obrázek o mně udělal. Určitě mu v tom někdo vydatně pomáhal.

„Co jste zatím vyšetřil? Vůbec nic, jen jste dokázal falešně obvinit jednoho z nejbohatších obyvatel města.“

To už jsem nevydržel.

„Když je někdo bohatý, tak to má znamenat, že nemůže být lump?“

„Vy chcete říct, že pan Cooper je lump?“ vzkypěl starosta.

„Já nemluvil o panu Cůoperovi, to jméno jste vyslovil vy. Vám se nelíbilo, pane Doyle, že bych mohl obvinit ze zločinu bohaté lidi.“

„Nechte si ty své jedovatosti na jindy, Williamsone,“ zatvářil se kysele. Připadal jsem si jako malý kluk, kterému učitel hrozí rákoskou. „Zločinci vám unikli, to je už víc než zřejmé. Teď jsou někde za horama a rozdělují si naloupené peníze. Panu Brandisovi můžeme jen vykopat hrob.“

Proti tomu nebylo co namítnout, tady měl pan Doyle pravdu.

„A pak, ten včerejší večer, ten ohavný masakr, Williamsone… Slavnostní příležitost. Velkolepá oslava, a vy si vtrhnete dovnitř a uspořádáte přestřelku pro obveselení veřejnosti. Tři mrtví lidé během pěti minut. Připomněl jste Sommervillu tu jeho nejošklivější minulost!“

„Bude mít ještě ošklivější budoucnost, pane Doyle, jestli se něco nepodnikne,“ vyhrkl jsem a chtěl jsem mu vylíčit, co se vlastně kolem nás děje. Nepustil mě ke slovu.

„Jistě, bude mít ještě ošklivější budoucnost, pokud vy zůstanete šerifem, Williamsone.“

Tak, už je to tady!

„Já nikoho o tu hvězdu neprosil.“

„Však ji také odevzdáte. Městská rada se ještě dnes v noci sešla a rozhodla, že nadále funkci šerifa vykonávat nebudete. Současně byl jmenován nový šerif.“

Nezbývalo mi než obdivně hvízdnout.

„Kdopak to je?“ projevil jsem zvědavost.

„Pan Clifford Fox. Jistě už se s ním znáte.“

„Neměl jsem dosud tu čest.“

„Nevadí, čeká na vás. Jakmile se vrátíte do kanceláře, předáte mu vše a pak zmizíte.“

„Kam?“

„To už je vaše starost. Williamsone. Během hodiny vypadnete z města. Měl byste být rád, že na vás nepodám žalobu pro trojnásobnou vraždu.“

Tak to už bylo příliš.

„Podívejte se, vy jeden…“ Zarazil jsem se.

Pochopil jsem, že v tuto chvíli nemá smysl o něčem diskutovat. Cooper si ho omotal kolem prstu. Jen bůh ví, čím mu učaroval. Zda

svým skvělým hlasem, velkolepou postavou, svými penězi či podnikem, který včera otevřel.

Narazil jsem si stetson na hlavu a práskl za sebou dveřmi.

„Vyhazov?“ kývl na mě John.

„Jak jsi na to kápl?“

„Když jsem viděl, jak si tam včera večer starosta s Cooperem něco šuškají, tak mi to bylo jasné.“

Před mou bývalou kanceláří přešlapovala jedna z Cooperových goril. Hned jsem poznal Zjizveného.

Odložil černou uniformu a oblékl si docela slušivý šedý oděv. Sako se mu však významně nadouvalo, jako by pod ním neschovával jeden kolt, ale hned tři. V ústech žmoulal doutník, který mu jizvu deformoval do tvaru podkovy. Jako by ho kopl kůň. No, kůň. Spíš nějaký trpasličí poník.

Velmi rád bych mu do toho obličeje přidělal dalších pár šrámů, ale nešlo to.

Předal jsem mu kancelář a prázdné vězení. Zbraně jsem měl vlastní, a on o ně ani nestál, protože už si nastěhoval celý arzenál.

Trochu jsem se ještě hrabal v zásuvkách a vybíral si pár drobností. Zjizvený stál vedle a nervózně poklepával podpatkem na podlaze.

A pak se přivalili další dva.

„Jistě chápete, Williamsone, že současně s vámi je propuštěn i váš pomocník. Vybírám si rád lidi podle vlastního gusta. Dovolte, abych vám představil nové pomocníky, Williamsone,“ skuhral Zjizvený. „Pan Scott a pan Kozlowski.“

Ani jednoho mi představovat nemusel.

Kennyho Scotta jsem ještě včera ráno držel tady vzadu za mřížemi.

Nu, a pan Kozlowski, to nebyl nikdo jiný než můj bývalý pomocník Charlie. Protože měl tohle strašlivé slovanské příjmení, nikdo ho tady neznal jinak než pod křestním jménem. Fox si však dal záležet, aby toto příjmení vyslovil. Jsem si však jist, že v tu chvíli se Charlieho slovanští předkové obraceli v hrobě.

„Blahopřeji vám, pane Foxi. Vidím, že lépe jste si vybrat nemohl.“

se za pár hodin dozvím totéž.“

Odepnul jsem si hvězdu a hodil ji na stůl. Totéž udělal John, který všemu jen mlčky přihlížel a víceméně dával pozor, kdyby Zjizveného napadla nějaká levota.

„Přeju ti, Charlie, abys tu hvězdu nosil dlouho. Víš, jak to myslím.“

„Ale pane Williamsone…,“ spustil Charlie, ale víc říct nestačil. Jediný Foxův pohled stačil, aby ztichl.

Hodil jsem si vak na rameno a byl jsem na ulici.

„Tak, a kam teď?“

„Máš vypadnout z města,“ řekl škodolibě John. „Mně to sice nikdo výslovně neřekl, ale jistě

„Hrozně rád bych viděl za mřížemi Brandisova vraha,“ podotkl jsem.

„Já ne,“ řekl kousavě John. „Radši bych ho viděl v rakvi.“

„Tak pro to něco uděláme, co myslíš?“ John přikývl. Nasedli jsme na koně.

Ale zatím jsme nevyjeli.

V dálce se objevil oblak prachu. Během dvou minut se na hlavní třídě objevil dostavník. Dnes si přispíšil, nebylo ještě ani deset.

Vystoupili z něj dva lidé. Muž a žena.

Když ji John spatřil, zpopelavěl. Pozoroval jsem tu podivnou koketu, jak si točí nad hlavou slunečníkem. Čtyři sluhové za ní nesly těžké bedny přímo do nového saloonu.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se ho. Chvíli neodpovídal.

„Myslím, že bys to měl vědět. To je Maud. Ženská, která zavinila, že jsem teď tady, a ne v bance v Bridgewateru.“

„Ale co tu chce?“

„Přece víš, že je Cooperovou společnicí. A co tu chce, to se jistě brzy dozvíme.“

Teprve potom jsme věnovali pozornost druhému cestujícímu. Byl to muž asi třicetiletý, vysoké, štíhlé postavy. Jeho pohyby byly pomalé, vláčné, jako by si každý krok promýšlel předem.

„Nikdy jsem ho neviděl, ale myslím, že je to ten, o kterém mluvil včera rančer Roberts.“

„Stuart Palmer.“

10. PATRICIA JE STATEČNÉ DĚVČE

„Co si přejete, šerife?“ zeptal se doktor Caffrey.

„Nejsem už šerif, doktore. Myslím, že bych vám to měl říct dřív, než přistoupím k věci.“

„Cože, vy už nejste šerif?“ podivil se ten dobrý muž.

„Město si našlo lepšího…,“ řekl jsem, ale pak jsem se zarazil.

„Ale vy o tom nevíte, doktore?“

„Jak bych o tom měl vědět?“

Tak tohle bylo trochu podivné. Přece jen není všechno tak úplně v pořádku. Pan Caffrey je přece členem městské rady.

„Co jste dělal dnes v noci, doktore?“

„Spal, co bych dělal jiného? Dnes byla výjimečně klidná noc. Od chvíle, co mě zavolali k obětem vraždy, se ve městě už nic nestalo.“

Ti tři, co tak bídně zahynuli dnes v noci, opravdu lékaře nepotřebovali.

„Takže vy nevíte, že v noci proběhlo mimořádné zasedání městské rady?“

Teď se zase divil doktor.

„Beze mne? To se mi ještě nestalo…,“ bručel.

A já bych rád dodal, že bych se vůbec nedivil, kdyby to zasedání proběhlo i bez pana soudce a pak i bez pana Robertse, rančera z ranče QR. To, že chyběl pan Brandis, se dalo celkem pochopit.

Další už v městské radě nezasedali.

Ale nový šerif už je jmenován… Williámsone, ta tvá zatracená důvěřivost tě jednou přivede do hrobu!

„Je to v pořádku, Miku,“ řekl mi John. „Vím, že se městská rada sešla pouze ve složení Doyle a Grass. Otázkou je, kdo Grasse zvolil, ale jak je zjevné, jmenoval se sám. Zdá se, že město je s tím srozuměno.“

„Pánové, vůbec nechápu, o čem si to tady povídáte.“

„To je dobře, doktore,“ usmál se John. „My bychom si jen rádi promluvili s vaší mladou pacientkou dřív, než se sem dostane někdo jiný.“

„Se slečnou Brandisovou? Ale ta ještě spí…“

„Nespí,“ ozvala se stará černoška, která právě vešla do chodby. Znal jsem ji, byla to lékařova posluhovačka. „Sice ještě plakala, ale je jí už docela dobře.“

„Pusťte nás k ní, doktore, je to velmi důležité.“

„Dobře, ale jen na pět minut. A prosím, žádné otázky, aby neměla znovu šok.“

V tom se na nás příliš spolehnout nemohl.

Patricia Brandisová už vstala. Nyní seděla v křesle, před sebou šálek s čajem, ale jako by ho nevnímala. Dívala se někam oknem.

„To jste vy, šerife?“ řekla tiše. „Co už o tom víte?“ Najednou skoro vykřikla. „Kdo to byl, kdo nám to všechno udělal? Už jste ho dostal?“

Mohl jsem jí teď říct, že mám naprostou jistotu, kdo ten hnusný čin spáchal, ale udělat jsem to nemohl. Jen jsem ji ujistil, že toho chlapa dostaneme.

Trochu se mi podařilo ji uklidnit.

Byla ochotna vylíčit nám všechno, co zažila.

„Nevím, kolik jich bylo, pane Williamsone. Nejela jsem na voze. Seděla jsem na Bleskoví a jela jsem daleko za tátou a starým Brownem. Víte, bylo mi trochu smutno. Táta se pro mne tolik obětoval, dal tisíc dolarů za Bleska. Nemusel to dělat, smlouva byla sepsaná zcela jasně. A kůň, přestože jsem na něm jezdila já, byl jeho majetkem, a ne mým. Jela jsem pomalu a přemýšlela. Vtom jsem zaslechla výstřely. Rychle jsem přijela k brodu a tam… Ležel tam převrácený vůz. Vedle na zemi starý Brown, asi už mrtvý. A táta, ten ještě žil. Držel v ruce revolver, kryl se za převráceným vozem a střílel. Jasně jsem viděla, jak jednoho zasáhl. Když mě spatřil, vykřikl, abych rychle jela pryč. A vtom ho dostali.

Obrátila jsem Bleska a pádila jsem pryč. Dva se pustili za mnou, ti další dva zůstali u řeky. Teď už vím, že ukradli všechny naše peníze. Měli horší koně než já a nestačili mi. Dokonce na mě dvakrát nebo třikrát vystřelili, ale to snad jen proto, aby splašili Bleska. S mým koníkem to však ani nehnulo. Jela jsem asi míli nebo dvě podél řeky, ale pak měl následovat nesjízdný úsek s hustými křovinami. Musela jsem vyjet na pastviny, a tam by mi mohli nadjet.

A pak mě najednou shodila větev. Nestačila jsem se včas shýbnout. Byla jsem na zemi a Blesk cválal dál. Ukryla jsem se v houští a ti dva mě neviděli. To je všechno, pane Williamsone, víc už nevím…“

„Jak vypadali ti čtyři?“

„Byli oblečeni jako kovbojové… A do tváří jsem jim neviděla, měli přes obličeje šátky.“

To se dalo čekat.

Dopustili se ale několika zásadních chyb. Především si nevšimli, že ve voze chybí děvče, a přesto zahájili palbu. A navíc byli mizerní stopaři.

„Doktor nám říkal, Pat, že jste ze spaní neustále něco vykřikova-

la.“

„O tom nic nevím,“ divila se.

„Prý jste neustále křičela — čtyři prsty…“

„Och, ano, vzpomínám si. Když projížděli kolem, tak na chvíli

zpomalili. A jeden držel otěže tak, že jsem zřetelně viděla, že mu na ruce chybí prst. Ano, myslím, že jsem v tu chvíli strachem omdlela. Vidím tu ruku zřetelně před sebou…“

Znovu se rozplakala.

„Slečno Brandisová, můžu vám na své svědomí říct, že tento muž už nikoho nepřepadne ani nezavraždí.“

„Jak to víte, šerife?“

„Protože mu pan Mariner právě kope hrob. Včera se pokusil zavraždit i tady pana Pristleye. Byl to jeho poslední výstřel.“

„A kdo to byl?“

„Neznáme jeho jméno,“ řekl John. „Ale jisté je, že je to jeden z mužů, kteří přijeli s panem Cooperem na váš ranč.“

„S panem Cooperem? Ano, přijeli s ním nějací lidé. Moc jsem si jich nevšímala… Ale vy říkáte — na náš ranč?“

„Ano, říkám na váš ranč. Mám téměř jistotu, že smlouva, kterou váš otec podepsal s panem Cooperem, se ukáže jako neplatná.“

„To nemůže být pravda! Podepisovali jsme ji za přítomnosti notáře.“

„Ale ovšem, tady to je v pořádku. Ale myslím, že se ukáže, že pan Cooper je hledaný zločinec.“

„Pan Cooper a zločinec?. Ne, to přece ne. Věděl sice, že pozemky mají stoupnout v ceně, ale táta pak říkal, že on by to udělal stejně. Tady nic protizákonného není…“

„Možná se mnohé vysvětlí, kdybyste teď jela s námi.“

„S vámi?“

„Jistě. Chcete přece zpátky svého Bleska.“

„Ano, to ano. Kde je?“

„Vrátil se poslušně domů. Na váš ranč. Mluvili jsme s panem Cooperem a chtěli jsme vám koně přivést. On ale řekl, že si pro něj máte přijet osobně.“

„Tak na co čekáme?“ řekla rozhodně.

„Jste odvážné děvče,“ řekl John. „A prosím vás, abyste si na ranči velmi dobře všímala všech lidí, které uvidíte. Možná že v nich poznáte někoho z těch, kdo vás včera přepadli.“

„A co ten čtyřprstý?“

„Ten je už nepochybně v rakvi.“

„A vy nechcete, abych se ho pokusila identifikovat?“

„Promiňte, ale ani ve snu mě nenapadlo žádat po vás něco takového.“

„Copak jsem nějaká ufňukaná městská holka? Umím jezdit na koni, střílet, značkovat dobytek. Když je potřeba, dokážu si zastřelit králíka a upéct nad ohněm. Nevím, proč bych měla couvnout před pohledem na mrtvého chlapa. Tím spíš, že by to pomohlo odhalit vrahy mého otce.“

„Kam jdete, slečno Brandisová?“ divil se doktor Caffrey. „Doporučoval jsem vám přece, abyste ještě ležela.“

„Myslím, že slečně Brandisové teď nejvíc ze všeho prospěje projížďka na čerstvém vzduchu,“ usoudil John.

„Rozhodně nemůžu doporučit, aby…“

„Ale rozhodně jí v tom nemůžete zabránit,“ dodal John.

„Nu, to máte pravdu. Ale pak nemůžu odpovídat za…“ Víc už doktor neřekl.

Pan Setman se nedivil, když za ním přišla Patricia Brandisová v našem doprovodu. Byl přesvědčen, že si přišla vyřídit některé záležitosti ohledně otcova pohřbu. Bylo obdivuhodné, jak dokázal pan Setman hovořit s pozůstalými o věcech nejtěžších.

Rozhodl jsem se však, že pohřeb pana Brandise vezmu na sebe, tím spíš, že teď už nejsem vázán povinnostmi ochránce zákona. Rychle jsem dojednal podmínky.

„Mohl byste nám ukázat ještě jednou toho chlapa, co jsme ho dostali včera v Cooperově saloonu, pane Setmane?“ zeptal jsem se potom.

Majitel pohřebního ústavu ochotně přikývl. Vlastně jsem na něco takového neměl právo. Nebyl jsem už šerifem. Ale nezdálo se, že by si toho Setman všiml. Přiznám se, že jsem mu tuto informaci nevnucoval.

Vedl nás dozadu.

„Pat, ještě než otevřeme rakev, zkuste si vzpomenout. Který prst chyběl tomu muži, co vás pronásledoval?“

„Nijak moc si vzpomínat nemusím. Pamatuju si to velice přesně.

Levý ukazovák.“

Setman odklopil rakev. Ničemovi na levé ruce chyběl ukazovák.

„A co jeho tvář, říká vám to něco, Pat?“ zeptal se John, když jsme vyšli. Pat přece jenom trochu pobledla.

„Ne, to si nevzpomenu.“

„Za jistých okolností by ten chybějící ukazovák našemu soudci stačil.“

„Ano, jenže já chci důkazy nad slunce jasnější,“ prohlásil John.

„Kampak?“ ozval se drsný hlas. Poznali jsme novopečeného šerifa.

„Ven z města. Právě jste nás ráčil odsud vyhodit,“ poznamenal kousavě John.

„Neptám se vás. Ptám se, kam jede slečna. Slečna Brandisová totiž zůstane ve městě.“

„Slečna Brandisová pojede s námi,“ zavrčel John. Vytáhl si Pat před sebe na koně. Těch pár mil mohli ujet ve dvou.

„Slečna Brandisová je důležitý svědek.“

„Slečna Brandisová nebude svědčit. Lékař jí to zakázal.“

„Vy nejste žádný lékař,“ vzkypěl Clifford Fox.

„Tak se běžte zeptat doktora.“

„Nikoho se na nic ptát nebudu. Slečna Brandisová zůstane ta-

dy.“

„A jak ji k tomu chcete přinutit?“ zajímal se John.

Fox stál proti nám sám a jistě už dobře věděl, co by se stalo,

kdyby použil jiných prostředků než slov. Já bych se v žádném případě nerozpakoval okamžitě ho poslat na pravdu boží.

„Jen si jeďte, však já si ji už najdu,“ procedil mezi zuby. Nechal nás ale odjet, nic jiného mu nezbývalo.

„Ten hlas,“ slyšel jsem náhle Pat.

„Co je s tím hlasem?“ zeptal se John. „Stejný hlas jsem slyšela tam včera, u řeky…“ A víc už nemusela dodávat.

11. STAMPEDE

Nevím, co si cestou povídali John s Patricií, ale zdálo se, že jim ten rozhovor jde oběma k duhu. John alespoň v blízkosti toho hezkého mladého děvčete zapomněl na své trable. Ona rovněž mohla na chvíli odhodit své starosti.

Když jsme však spatřili stromy a pak i střechy budov ranče XX, nyní vlastně ranče C, Patricia ztichla. Bylo vidět, že je trochu naměkko. Rozhodně netušila, že se do těchto míst vrátí tak brzy. A už vůbec ne, za jak strašlivých okolností.

Pan Cooper právě nasedal do toho svého kočáru.

„Okamžik, pane Coopere,“ ozval se Ryšavý John.

Náš příjezd na ranč byl takovým překvapením, že se Cooperova stráž nestačila ani seběhnout. Cooper se napřímil jako topůrko a chtěl volat o pomoc.

„Nechte jednou ty své gorily v klidu. Zatím vám o život neusilujeme,“ utrousil John.

„Zatím,“ opáčil Cooper. Bylo vidět, že by očima nejraději vraž-

dil.

Teď, když už jsem nebyl šerifem, by pro něj snad ani nebylo

problém nás postřílet a prohlásit, že jsme ho chtěli přepadnout. K něčemu takovému jsme mu ale nedali příležitost.

„Vy máte ještě odvahu chodit mi na oči po tom všem, co jste včera spáchali?“ pištěl Cooper, když viděl, že jeho ochránci se už stačili přiblížit. Nebylo jich právě nejvíc, sešli se jen dva.

„Nejsem si vědom, že bychom něco spáchali. Zato vaši lidé mi usilovali o život,“ pokračoval John.

„Svědkové vypovídali o něčem jiném!“ rozčiloval se dál Coo-

per.

„Já kašlu na vaše svědky, Grassi,“ vzpomněl si John na Coope-

rovo původní jméno, čímž mu opět trochu pocuchal nervovou soustavu. Cooper však nestačil reagovat. „V každém jiném městě byste už dávno byl za mřížemi. Je mimo veškeré pochyby, že přepadení u Green Creeku jste zosnoval vy…“ Pat tiše vykřikla. „Vy za pomoci vašich kumpánů. Je mimo všechny pochyby, že ten, kdo teď leží v márnici a už za svého života se nemohl dopočítat prstů, byl mezi

těmi, co přepadli a zavraždili pana Brandise. Ti dva, co pronásledovali slečnu Brandisovou, jsou někde tady. Jsou to břídilové, kteří ani nepoznali, že kůň, jehož stopu sledují, dávno ztratil jezdce. Toto všechno vám, Grassi, dokážu, a vy půjdete tam, kam patříte. To jest do pekla. Ale kvůli tomu tady teď nejsme. Přijeli jsme si pro koně slečny Brandisové.“

Jenže Cooper už byl v afektu. Zatmělo se mu před očima. Šermoval pěstičkami a vykřikoval hrozby, které v danou chvíli neměl možnost uskutečnit.

„Jen počkejte, vy ničemové, až se vám dostanu na kobylku!“ ječel. „Ono se najde ještě dost paragrafů, abych z vás dokázal sedřít kůži zaživa!“

„My jsme si přijeli pro toho koně,“ opakoval důrazně John, jako by nic neslyšel.

„Jakého koně?“

„Koně slečny Brandisové, co slyší na jméno Blesk. Včera se sem zaběhl.“

„Nepamatuju se,“ odsekl Cooper a chtěl nasednout do kočáru.

„Tak takhle ne,“ pravil John. Jeden z Cooperových strážců sáhl po koltu. Dřív než mohl pohyb dokončit, promluvila moje zbraň.

„Příště to bude horší,“ řekl jsem zkoprnělému střelci. Teď mohl jen šermovat rukama. Ustřelil jsem mu od pasu pouzdro i se zbraní.

„Má ještě někdo chuť tasit kolt? Prosím, má možnost,“ dodal jsem a zasunul jsem zbraň zpátky do pouzdra.

„Ale to je násilí!“ prskal Cooper. „Ovšemže je to násilí,“ řekl John a trochu se usmíval. Bral jsem to jako pochvalu za svůj výstřel.

„Pošlete už pro toho koně, nebo ne?“

„Vy myslíte toho vychrtlého bělouše, co sem včera zabloudil?“

„Ne, my myslíme Bleska, koně slečny Brandisové. A jestli nepřidáte do kroku, tak vám pomůžem,“ vyhrožoval John a vystřelil pod nohy Cooperových pistolníků.

Snad poprvé jsme měli při jednání s Cooperem převahu. Mohli jsme si teď diktovat podmínky. Ovšem ke sporu vůbec nemuselo dojít, kdyby se Cooper nechtěl vytahovat.

„Je to všechno pravda, co jste…,“ vyptávala se Pat, ale John ji posunkem zarazil.

Čekali jsme, až přivedou koně. Bylo to takové ozbrojené příměří. Všichni, jak jsme tady stáli, jsme dobře věděli, že brzy nutně dojde ke střetu.

Ale Cooper si byl jist tím, že nás dostane, zatímco my dva jsme hráli příliš vysokou hru. Stále jsme byli proti sedmi ozbrojeným mužům sami, Pat jsem samozřejmě nemohl počítat.

A co bylo nejhorší, město se pomalu začínalo přiklánět na Cooperovu stranu. Konečně přivedl jeden muž Bleska. „Tady je ta herka,“ pištěl Cooper. „Zaplatíte nám ale tři dolary za ustájení. Nevěřili byste, co toho dokázala sežrat.“

Nenáviděl jsem toho člověka čím dál tím víc. Nedokázal jsem pochopit, co tady sám sobě dokazuje. Vedl dokonce žabomyší válku sám se sebou. Vždyť musel být směšný i svým strážcům. Jediné, co na něm bylo hodno obdivu, byly peníze. A těmi patrně oplýval.

„Nezaplatíme ani cent,“ řekl John a seskočil ze sedla. „Pokud dobře vidím, tak toho koně od včerejška nikdo ani neodsedlal, nemluvě o tom, že má na sobě snad všechno bláto světa. Velice pochybuju, že dostal najíst, a troufám si tvrdit, že mu nikdo ani nepřinesl vodu.“

Měl pravdu, málokdy bylo možno vidět koně v tak zbědovaném stavu. Pat žalostně vykřikla, když ho spatřila. Hřebec ji okamžitě poznal a dával jí svou náklonnost najevo.

„Vezmeme si koně a jedeme dál. Tady už nemáme co pohledávat,“ konstatoval John a pomohl Patricii do sedla. V tu chvíli jsem velmi pečlivě střehl kolem, to pro případ, že by někoho z těch zázračných střelců zase napadla nějaká levota. Nic se však nestalo a po pěti minutách už jsme klusali po volné pláni.

„Kam teď?“ zeptal jsem se.

„Napřed k řece, protože Blesk musí dostat napít. A pak co nejrychleji na Robertsovu farmu.“

Nechápal jsem.

„Milý Miku Williamsone, kolik strážců jsi viděl stát kolem pana Coopera?“

„Dva.“

„A kde jsou tedy ti zbývající, když nepočítám toho, co se teď naparuje ve městě jako šerif?“

„Nevím, ale…“

„Vida, zapaluje ti to. Roberts dostal ultimatum. Ale Cooper si jistě řekl, že neuškodí, když se mu kapánek připomene. A pak, vždyť my tři nemáme ani kde hlavu složit. Myslím, že Roberts bude docela rád, když bude mít posilu.“

Ovšem, tady měl John pravdu. Zbývající čtyři Cooperovi pistolníci mohli být bůhvíkde, ale nejspíš byli tam, kde je Roberts viděl nejméně rád. A nás dva jako dobré střelce jistě uvítá, a to tím spíš, že už se jistě městem i okolím šíří zpráva, že dorazil Stuart Palmer.

Pokud to byl vůbec on, kdo vystupoval z dostavníku. Tím se ovšem poměr sil měnil ve prospěch soupeře.

K ranči QR to bylo asi pět mil. Dostali bychom se tam během půl hodiny, kdyby Blesk nebyl unaven.

Nechápal jsem, jak může někdo takhle zacházet se zvířetem, které za nic nemůže. Vůbec jsem nepochyboval o tom, že péče o Bleska byla zanedbána úmyslně.

Pat se držela statečně, ostatně John jí dělal na každém kroku doprovod. Nechal jsem je, ať si povídají.

Jel jsem asi deset kroků za nimi a přemýšlel o tom, co se mi v posledních dvou dnech přihodilo. Věru, bylo toho víc než za celé ty roky, co jsem dělal v Sommervillu šerifa. A také to pro mne bylo poučení.

Nemá smysl důvěřovat lidem, Miku Williamsone. Opravdu nemá. John už se o tom přesvědčil. Teď i já.

A pak jsem spatřil, že se proti nám zvedá oblak prachu.

Jeli jsme ještě chvíli, když jsem si uvědomil, že něco není v pořádku.

„Johne!“ zavolal jsem na svého druha. „Podívej se.“

„Vždyť není vítr, Johne. Rychle pryč!“

Uslyšel jsem v tu chvíli vzdálený, tlumený hukot. Jako kdyby duněla sama země.

Věděl jsem už, co to znamená. Splašilo se stádo. A podle toho, jak velký oblak se blížil, muselo se jednat o stádo velmi početné.

Blížilo se k nám přímo z pastvin náležejících ranči QR. Stampede…

„Vpřed!“ pobídl John koně.

Teď musel zabrat i Blesk. Jen na koních záleželo, zda z toho vyvázneme se zdravou kůží.

Bůh ví, co to do těch krav někdy vjede. Pokojně se pasou, přežvykují, bučí a kálejí, a může se kolem nich třeba i střílet. A jednou stačí třeba jen splašený zajíc, a celé stádo se dá na zběsilý útěk. Běda pak tomu, kdo se mu připlete do cesty.

Hukot sílil a naše zvířata projevovala neklid.

Nejlépe na tom byl kupodivu Blesk. Měl před našimi herkami, a to rozhodně nebyli špatní koně, padesát yardů náskok.

Prchali jsme pokud možno kolmo na směr valícího se stáda. Brzy se ale ukázalo, že proti nám běží víc než tisíc kusů a šíře toho přívalu je skoro půl míle.

Museli jsme trochu změnit směr. Teď jsme vlastně jen prchali před stádem a jen lehce jsme uhýbali z jeho směru.

Stačilo snad jen sto yardů a byli v bezpečí.

Ohlédl jsem se. Viděl jsem jen kopyta a rohy, a pak tuny a tuny masa.

A v tu chvíli můj kůň klopýtl.

Válel jsem se v prachu. Udělal jsem tři kotrmelce. Ještě že jsem se dokázal udržet otěží. I mého koníčka to přibrzdilo. Postavil se na zadní a pak se svalil na bok.

Koni se nic nestalo, rychle se stavěl na všechny čtyři. Přidržel jsem otěže, ale příliš silně, takže se kůň znovu zřítil k zemi. I tentokrát jsem měl štěstí, koník si nic nezlomil.

Když se znovu postavil, jevil sice neklid, ale dovolil mi nasednout.

A už tu bylo stádo.

Nezbylo než přijmout hozenou rukavici a utíkat vpřed současně se svou smrtí.

Než se kůň dal do běhu, byly krávy všude kolem nás.

Brzy jsem pro prach neviděl na krok. Nepracoval jsem jako honák, a proto jsem s sebou neměl šátek. Nemohl jsem si zakrýt nos a ústa a musel jsem všechen ten neřád polykat.

Ale zleva, zprava, zepředu i zezadu jsem měl běsnící dobytek, který tepal svými paznehty travnatou pláň a unášel mě jako smítko, které hrozil každou chvíli pohltit.

Všechno teď vlastně záleželo na tom, jak se bude držet můj kůň.

Něco se mi otřelo o nohu. Ucítil jsem palčivou bolest. Patrně to byl roh některé z krav, ale při svém panickém úprku ho nedokázala do mé nohy náležitě zabořit.

Po noze mi stékalo cosi horkého. Krev.

Řídit koně bylo nemožné. Věděl jsem, že mi zbývá snad jen deset, snad jen patnáct yardů vlevo, abych unikl ze sevření stáda, ale masa dobytka byla naprosto neproniknutelná.

Kam jsem dohlédl, tam byly jen rohy a strakaté kravské hřbety. A dokonce, ač je to absurdní, jsem dokázal za této situace roze—

znat značky, které měly ty krávy na hřbetě. Ani mě nepřekvapilo, když jsem našel písmena QR.

Přiznám se, že jsem v té chvíli začal mít o tu svou i malou dušičku strach. Vzpomněl jsem si, jak mě pastor Hayes napomínal, že nechodím do kostela.

Ovšem těžko říct, jak by mi v tuto chvíli pomohlo, kdybych se častěji obracel k Bohu. Ani mě totiž nenapadlo, že bych se měl v tu chvíli pomodlit.

John i Pat se mi samozřejmě ztratili z očí. Musel jsem jen doufat, že se jim podařilo z pohromy šťastně vyváznout. Já to štěstí neměl.

A stádo neumdlévalo.

Jednu chvíli se mi zdálo, že se prostor kolem mě trochu uvolnil. Pokusil jsem se proniknout vlevo. Kůň se však rozhodl, že jako řádný člen stáda poběží stejným směrem. Já se bál vzít silněji za otěže, abychom zase nedělali kotrmelce. Tento kotrmelec by sice nebyl z největších, které jsem v životě udělal, ale zcela jistě poslední.

Ale přece jen jsem zjistil jednu zajímavost. Ač se můj koník snažil, v dané chvíli běžel o něco pomaleji než krávy.

Začal totiž kulhat. Přece jen ten pád nepřestál tak úplně bez následků. Běžel pokojně, a ne s očima podlitýma krví jako ty nešťastné krávy. Ale ty se nám dokázaly vyhýbat i v tom děsivém cvalu.

Brzy kolem nás bylo volněji.

Pak kolem proběhla poslední kráva. V oblaku prachu jsem vidět poslední kravský zadek, a i ten po chvíli zmizel.

Jen ten neuvěřitelný dutý hluk zůstával. Já si nebyl jist, zda se za mnou nevalí další stádo.

Ale koník toho měl dost, a tak jsem musel zvolnit, a nakonec skoro úplně zastavit.

A když jsem opět zaslechl dusot kopyt, tak už to nebyly kravské paznehty, ale jezdci na koních.

Byl to Ryšavý John a spolu s ním i čtyři honáci z ranče QR, kteří se marně hnali za splašeným stádem.

12. HOSTÉ NA RANČI QR

Pan Roberts nás přivítal s rozpaky. Samozřejmě už věděl, že se mu zbláznilo stádo. Proklínal své kovboje na každém kroku.

Poslal jim na pomoc dalších osm hochů, víc honáků už neměl.

Všechno, co mělo ruce a nohy, šlo shánět stádo.

„Strhnu jim polovinu platu, až se vrátí,“ křičel téměř nepříčetný Roberts. „Nemůžu pochopit, jak můžou tak zkušení chlapi udělat tak školáckou chybu.“

Ovšem mezi těmi zkušenými chlapy, kteří jeli za stádem, byli i dva jeho synové. To rančerovi nevadilo. Pokud šlo o to, jak se vykonává práce, byl zásadový a mezi lidmi nerozlišoval.

„Co vy jste mi přivezli?“ hromoval, když spatřil Johna a mne.

Přece jen se však trochu mírnil, když uviděl Patricii.

John i Pat dobytku šťastně uhnuli i když v poslední chvíli. John viděl, že mne stádo pohltilo: Říkal, že už mi stavěl křížek na hrob.

John jel samozřejmě za stádem a připojil se k nešťastným kovbojům. Těm nezbylo nic jiného než smutně sledovat svůj dobytek a čekat, až se konečně zastaví.

Měl jsem víc štěstí než rozumu, to samozřejmě říkali všichni.

Ale John přinesl panu Robertsovi překvapující zprávu. To, že se stádo panicky rozběhlo vpřed, nebylo dílem náhody nebo nedbalosti honáků. Ti Johnovi prozradili, že všechno mají na svědomí čtyři neznámí muži, kteří zničehonic objeli stádo velkým obloukem a četnými výstřely způsobili to, co způsobili. „Co to bylo za ničemy?“ zrudl Roberts. „Můžete je poznat na tři míle. Běžně chodí celí v černém.“

„Cože?“

„Jsou to Cooperovi lidé,“ potvrdil mu Ryšavý John. „Ten zatracený chlap má u mě těch vroubků už příliš.“

„Vždyť říkal, že si pro odpověď přijde až dnes odpoledne,“ divil se Roberts.

„Ovšem, to je jeho taktika. Jakou od vás dostane odpověď?“

„Na jeho požadavky nikdy nepřistoupím.“ „S tím on počítá, a tak se vám trochu připomněl. Včera vám podřezal krávy. Dnes vám odehnal celé stádo. Zítra zjistíte, že váš dobytek je za hranicemi. Pozítří vám shoří střecha nad hlavou. Navíc ten pistolník, o kterém jste včera mluvil, ten Palmer, je patrně už ve městě.“

„A cos tím dělá zákon?“ rozhořčil se Roberts. „Co vy tomu říkáte, šerife?“ obrátil se ke mně.

„Já už nic, pane Robertsi. Jak jste si mohl všimnout, jménem zákona už nevystupuju.“

„Počkejte, tomu nerozumím,“ podivil se Roberts upřímně.

„Budete si muset zvyknout, že v Sommervillu jsou teď jiné poměry. Ode dneška od rána má město jiného šerifa. Městská rada rozhodla, že mě pro neschopnost vyhodí.“

„Vy jste se zbláznil, Williamsone. Město nemělo lepšího šerifa, co tady bydlím. Ale…“

Teď teprve se zarazil.

„Říkal jste — městská rada?“

„Ano, přesně tak mě informoval pan starosta Doyle.“

„To bych o tom měl něco vědět! Snad jsem ještě pořád jejím členem!“

„V dnešní době se není čemu divit, pane Robertsi. Podobně reagoval doktor Caffrey. Toho také k jednání nezavolali.“

„Tak kdo vlastně rozhodl o vašem odvolání?“

„Jsem přesvědčen, že o tom rozhodl ten, kdo se snaží rozhodovat i o vašich pozemcích.“

„Co, ten střízlík Cooper?“

„Ano, právě on. To on nabulíkoval starostovi, aby mě odvolal. On také navrhl starostovi nového šerifa. Samozřejmě je to jeden z jeho pistolníku.“

Pan Roberts zbledl. Skoro jsem o něj měl v té chvíli strach.

„To je ale něco nepředstavitelného. Jeden chlap si omotá starostu kolem prstu a dělá si, co chce. Rychle, koně, jedu do města!“

„Nedělal bych to, být vámi,“ podotkl Ryšavý John.

„A kdo mi v tom zabrání?“ zeptal se Roberts.

„Být vámi, přenechám starost o město mně a tady Williamsono—

vi. Vy budete mít teď dost starostí s rančem. A pokud se nemýlím, máte návštěvu.“ Ukázal na cestu, kde se na obzoru objevilo dvojspřeží.

Ten vozík už jsme znali. Vozil si v něm své líné kosti pan Cooper. A za chvíli jsme měli možnost poznat i člověka, který Coopera doprovázel.

Pan Cooper byl zdvořilost sama, což ostře kontrastovalo s rudou tváří pana Robertse.

Jak se dalo čekat, jednání proběhlo na dvoře. Roberts tohoto hosta nemínil uvést do domu.

Pravda, Cooper trochu zkoprněl, když spatřil Ryšavého Johna a mne, ale nedal na sobě nic znát. Ignoroval nás.

„Dovolte, abych vám představil pana Stuarta Palmera,“ začal významně svůj nedlouhý projev. „Je to můj nový společník.“

Tak s tím společníkem to přehnal. Palmer tady neměl jinou funkci než vykonávat práci placeného zabijáka. Ale lépe to znělo.

Měl jsem možnost poprvé pohlédnout tomu vyhlášenému pistolníkovi do tváře. Nebylo na něm nic zvláštního.

Byl střízlivě oblečen. Na nohou jezdecké boty, na hlavě šedý klobouk. U pasu normální opasek s běžným peacemakerem. Všechny řeči o tom, že pistolníci jeho kalibru si upilovávají mušky u koltů a zkracují hlavně, aby mohli rychleji střílet, se ukázaly liché.’

Věkem byl kolem třicítky. Měl štíhlou, ale ne hubenou postavu.

Na koni seděl, jako by celý život nedělal nic jiného.

V čem vězela ta jeho pověst, to jsem zatím nevěděl. Řeči, které se do Sommervillu donesly, o něm mluvily jako o člověku, který je schopen prostřelit dolar vyhozený do vzduchu.

„Kašlu na vaše společníky,“ vyhrkl Roberts. „Vyklopte, co chcete, a pak táhněte.“

„Dovolte, pane Palmere, abych vám představil pana Quido Robertse, majitele ranče QR, s nímž mám momentálně nějaké spory.“

Tady dával Cooper Robertsovi lekci ze slušného chování, ale Roberts jako spravedlivý muž nebyl v tu chvíli schopen cokoli vnímat. Viděl před sebou člověka, který mu právě rozehnal stádo, člověka, který mu vyhrožuje.

„Přijel jsem si pro odpověď na svou nabídku, pane Robertsi,“ řekl Cooper. „Mám ji opakovat?“

„Nemusíte,“ odsekl Roberts. „Už včera jsem vám řekl, že ten kus louky neprodám.“

„Vám nestačila ta malá výstraha?“ Byla to neuvěřitelná drzost. Otevřeně se přiznal k tomu, že vraždil Robertsovy krávy, a teď vlastně i k tomu, že mu rozehnal stádo. Cítil se asi

po Palmerově boku velmi silný.

„Jestli do pěti minut nezmizíte z mého ranče, bude to vaše poslední

hodina,“ hulákal Roberts. Kdyby měl u boku kolt, asi by to dopadlo hůř.

„Vidím, že s vámi není rozumná řeč. Ještě za mnou přijdete sám, Robertsi, to si pamatujte. A pamatujte si, že částka, kterou vám nabízím, bude zítra o polovinu nižší.“

„Řekl jsem, že od vás nechci ani jeden prašivý dolar,“ odsekl Roberts.

„Pane Palmere, mohl byste pánům něco ukázat?“ usmál se Coo-

per.

Pistolník mlčky přikývl. Sáhl do kapsy, vytáhl z ní minci a vyhodil ji do vzduchu. Ve chvíli, kdy byla v nejvyšším bodu své dráhy, se zničehonic objevil v Palmerově ruce kolt.

Třeskla rána. Zásah byl přesný.

„A tohle mě má nějak ohromit?“ ptal se Roberts. „I kdybyste si přivedl třeba deset pistolníků, má odpověď bude stále stejná.“

„Nu, pak jste sám rozhodl o svém osudu. Jedeme,“ obrátil se Cooper k Palmerovi.

„Ještě okamžik,“ vmísil se náhlé do hovoru Ryšavý John.

„Co vy chcete?“ osopil se na něj Cooper. John si ho ani nevšiml.

„Pane Palmere, mohl byste nám to ukázat ještě jednou? Tady pan Williamson tvrdí, že to mohla být náhoda, zatímco já ho přesvědčuju, že ten trik dokonale ovládáte.“ .

V Palmerově tváři se mihl lehký úsměv. Znovu sáhl do kapsy. Další dolar letěl vzhůru.

Ale dřív, než vylétl až na samý vrchol své dráhy, objevil se kolt v ruce Ryšavého Johna.

Prostřelený dolar zmizel kdesi v trávě.

Palmer na něj obdivně pohlédl. Držel sice v ruce zbraň, ale nestačil ani vystřelit.

„S kým mám tu čest?“ zeptal se ohromený pistolník.

„Myslel jsem si, že mě ta ryšavá brada představuje spolehlivě sama,“ řekl kousavě John.

„Jste Ryšavý John?“

„Tak mi říkají.“

„Škoda,“ řekl Palmer a zastrčil kolt do pouzdra.

„Jak to myslíte?“

„Velká škoda, že stojíme na opačné straně. Takhle jeden z nás bude muset podlehnout.“

„Kdo myslíte, že to bude?“

„Ten pomalejší,“ odtušil Palmer a obrátil koně. Ale já v té chvíli už věděl, že John pomalejší není.

13. PAN STAROSTA POSPÍCHÁ

Pana Robertse sice potěšilo, že chceme zůstat na ranči, protože každá puška navíc je dobrá, nic to však neubralo na jeho spravedlivém rozhořčení. Byl rozhodnut se ihned vydat do města a pokusit se zjednat nápravu.

Námitky Ryšavého Johna, že to k ničemu nepovede, nebral vážně. Nechápal vážnost situace a myslel si, že stačí, když si promluví se starostou. Byl přesvědčen, že všechno je jen jeden veliký omyl. Chtěl nechat znovu svolat městskou radu a s její pomocí usadit pana Coopera do správného vlaku.

John ještě chvíli s rančerem hovořil, ale pak mávl rukou. Roberts byl tvrdohlavý muž, a když si něco zamanul, tak to také udělal. Rozhodli jsme se s Johnem, že vyrazíme do města s panem Robertsem. Ranč mohl těch pár hodin zůstat pod ochranou jeho synů.

„Kolik vlastně máte teď mužů, pane Robertsi?“ zeptal se John. Panu Robertsovi sice nebylo jasné, k čemu tento údaj potřebujeme, ale ochotně odpověděl: „Dvanáct, a když připočtu své syny, tak patnáct. A pokud se mnou zůstanete vy dva, nikdo mě nemůže přinutit, abych ten pozemek prodal nějakému přivandrovalci.“

Významně jsme se na sebe s Johnem podívali. Naivita pana Robertse byla obdivuhodná. Patrně netušil, jakých nekalých, ba přímo zákeřných úskoků jsou lidé schopni. Mohli bychom o tom s Johnem hodně dlouho vyprávět.

„Ano, můžeme se jim postavit, pane Robertsi. Ale bylo by lépe, kdyby k žádné bitvě mezi ranči nedošlo.“

„Proč?“

„Protože od toho, aby ochránil zákon a právo, je ve městě šerif,“ řekl jsem rozhodně.

„Vždyť jste sám říkal, že je to Cooperův nohsled,“ ohradil se Roberts.

„Já nemyslím toho Clifforda Foxe. Jistě jste už pochopil, že starosta hovořil jménem městské rady, kterou nesvolal. To znamená, že mě nemohl odvolat, a proto se nadále považuji za šerifa v Sommervillu. A proto bych byl také rád, kdybyste se řídil mými pokyny.“

Podíval se na mne dost pohrdavě. „Tak se podívejte, pane Williamsone. Žiji tady už přes dvacet let. Po celou tu dobu si zjednávám právo a zákon sám. Tak proč právě teď by tomu mělo být jinak? Zatím mi žádný šerif příliš nepomohl, když mi kradli stáda.“

Zapomněl ovšem dodat, že v době, kdy jsem byl šerifem já, se mu z pastvin neztratila ani jediná kráva. Pravdou ovšem bylo také to, že to nebylo právě mou zásluhou, ale spíš tím, že se Johnovi předtím podařilo tu největší zlodějskou bandu rozprášit.

„Tak proč bych měl teď dělat něco jiného, Williamsone?“ pokračoval Roberts.

„Protože proti vám stojí profesionální pistolníci a možná i vrahové. Jsou to zločinci jiného formátu, než na jaké jsme byli zvyklí. Od toho, aby se nechal zabít, je placen šerif, ne vy.“

„Je mi to jedno,“ řekl a nasedal na koně. Zkusil jsem to ještě jednou: „Potřebují vás tady na ranči, pane Robertsi. Nezapomeňte, že tady zůstávají ženy a necháváme tady také Patricii Brandisovou. Kdo je ochrání?“

„Kdo by ubližoval ženským?“ zapochyboval Roberts a mínil to tak upřímně, že jsme s ním přestali polemizovat.

Cestou do města jsme přeťali stopu splašeného stáda. Teď k večeru se zlepšila viditelnost. V paprscích zapadajícího slunce jsme zahlédli jakési hemžení na obzoru.

Pochopili jsme, že je to stádo, které se tam zastavilo. Honáci je jistě těžce shánějí dohromady. Zachmuřil jsem se, protože jsem tušil další nepříjemnost.

Tam už nebyly pozemky pana Robertse. A jako naschvál, stádo uteklo na pozemky patřící ranči XX. Musíte mne omluvit, že budu nadále používat staré značky. Na tu novou si nějak nemůžu zvyknout. A proč taky. Byl jsem skoro přesvědčen, že během několika dnů ranč opět změní majitele.

Sommerville byl nezvykle osvětlen na to, že už slunce dávno zapadlo. Chvíli jsem se divil, odkud ta záře pochází. Pak jsem zjistil, že Cooper nechal kolem saloonu Čtyři esa postavit deset lamp. Ty osvětlovaly ulici tak, že v tom světle bylo možno číst.

I jeho saloon byl osvětlen. Zářila už i horní okna, což mohlo znamenat, že se rozjely nové a v Sommervillu dosud nevídané služby.

Kolem saloonu byl shluk lidí. Neustále komusi provolávali slávu. Po chvíli jsme zjistili, že ten oslavovaný muž se jmenuje Ezra Cooper. Ovšem, v saloonu Čtyři esa se dnes nalévá zadarmo.

Město mělo důvod k oslavě a k ránu tady nebude nikdo střízlivý. Střízlivou hlavu si však musíme zachovat my. Nezachoval si ji ale pan Roberts. Na hlavní třídě totiž natrefil na starostu Doyla. Pan Doyle mířil k saloonu Čtyři esa, kam také jinam. I on se hodlal účastnit oslavy. Byl ve svátečním, opíral se o hůlčičku a v klopě měl květinu. Proti němu stál Roberts a měl před očima rudou mlhu.

„Můžete mi říct, pane Doyle, proč jste mne nezavolal na poslední zasedání městské rady?“

Panu Doylovi nebylo příliš do řeči, ale pan Roberts byl vážený občan a musel si s ním promluvit.

„Omluvte mne, pane Robertsi, nemám příliš času,“ řekl klidně starosta. „Vše se seběhlo rychle a městskou radu bylo nutno svolat okamžitě. Nebyl čas jet pro vás, ostatně hlasování bylo jednoznačné a vy byste na tom nic nezměnil.“

„Co tím chcete říct, že hlasování bylo jednoznačné?“

„Všichni přítomní hlasovali pro odvolání bývalého šerifa,“ odsekl Doyle.

„A kdo byli ti přítomní, pane Doyle?“ vzkypěl Roberts. „Právě tak jako já nebyl na tom zasedání přítomen doktor Caffrey, a ten, pokud vím, bydlí přímo ve městě. A rovněž tam nemohl být pan Brandis, který v tu dobu byl už nebožtík. To znamená, že za celou radu mluvili pouze dva lidé?“

„Už jsem vám řekl vše, pane Robertsi,“ odpověděl dost rozhořčeně Doyle. Ano, přesně tohle, co teď říkal starostovi Roberts, jsem mu měl včera říct já. Ale já si ty souvislosti uvědomil až mnohem později.

„Vaše odpověď mne nijak neuspokojila,“ odvětil pan Roberts.

„Žádám, aby městská rada byla neprodleně svolána znovu.“

„Není k tomu jediný důvod.“

„Jak to, že k tomu není jediný důvod?“ divil se pan Roberts. „Ve městě se objeví přivandrovalec, který po mně násilím vymáhá část pozemků, a vy řeknete, že není důvod ke svolání rady?“

„Obtěžují vás ti pánové, pane starosto?“ ozval se nepříjemný hlas. Sledoval jsem tak zaujatě rozhovor mezi starostou a panem Robertsem, že jsem si ani nevšiml, že se přiblížil muž s hvězdou na hrudi.

Ovšem, pan Clifford Fox, kdo jiný. Ochránce zákona.

„Ne, děkuju, šerife. Pánové odjíždějí z města,“ řekl starosta a zmizel mezi lidmi. Zahlédl jsem ho, jak vystoupil po několika schůdcích na chodník před saloonem a pak zmizel ve dveřích.

Za několik okamžiků se vyřítily ze saloonu akordy hrané obratnýma rukama na nové piano.

„Tak pozor, nikam nejedeme,“ ozval se Roberts.

„Slyšeli jste starostu, pánové. Prohlásil vás ve městě za nežádoucí osoby. Pokud během pěti minut neopustíte město, budu muset provést další kroky.“

„Co si to dovolujete, člověče?“ vybuchl Roberts. „Víte, kdo jsem?“

„Mě to nezajímá,“ odtušil Fox. „Jste ve společnosti dvou pochybných živlů, a to stačí. Rozuměli jste, pánové, mé výzvě?“

„Je mi trapné ustupovat před takovým elementem,“ podotkl Ryšavý John, „ale máme tady ještě něco na práci. Ještě se dnes uvidíme,“ obrátil se k Foxovi a dodal ironicky: „Šerife.“

Roberts se sice zdráhal, ale přesto jsme ho z toho místa odvedli. Samozřejmě nás ani nenapadlo město opouštět. Byl jsem celkem zvědav, jaké kroky hodlá pan Fox proti Johnovi a mně podniknout, aby nás odsud vystrnadil. Pokud ovšem nedojde hned na kolty.

Zastavili jsme před starým saloonem. Skoro se zdálo, že ta budova za ty dva dny podklesla v kolenou. Jako by i to dřevo, z něhož byl dům postaven, cítilo, že se stala jakási změna.

Bylo otevřeno. Vstoupili jsme dovnitř.

Našli jsme tam Johnnyho Blacka, jak se smutně opírá o pult.

I on jako by za ty dva dny zhubl. V polotmě sálu seděl jediný návštěvník. Doktor Caffrey.

nechat všechno líbit?“

Posadili jsme se ke stolu a poručili si whisky. Johnnyho kroky se podivně rozléhaly prázdným lokálem. Podivná byla i atmosféra, která nás obklopovala.

„Co se děje, proč jste mě nenechali domluvit?“ divil se Roberts.

„To, co děláte, je zbytečné,“ pravil Ryšavý John.

„Zbytečně tady nesete svou kůži na trh. Tím, že se budete hádat se starostou, tím nic nepořídíte.“

„A co mám dělat, mám si

„Ne, to ne, ale dnes by bývalo vskutku rozumnější, kdybyste zůstal doma. Cooper na starostovi zapracoval. Žádná městská rada se nesešla, to už přece víte. Upekl to Cooper a starosta to odkýval. Musíme se ptát proč, samozřejmě, ale je pravděpodobné, že Cooper starostu vydírá. Svolat městskou radu už nepomůže, protože město ovládají Cooperovi pistolníci.“

„Dobrá, a co tedy hodláte dělat vy, když jste tak chytrý?“

„Půjdeme trochu píchnout do vosího hnízda. On ten Cooper má nějaké slabé místečko, a my je najdeme.“

„Jen aby nebylo pozdě,“ dodal Roberts skepticky a kopl do sebe whisky.

„Pánové, u nás ale musíte platit,“ pravil upřímně Johnny. „Ne tak jako tam naproti.“

„Nevadí, Johnny, my si svou whisky rádi zaplatíme. Ona ta jeho břečka panu Cooperovi ještě zhořkne,“ řekl Ryšavý John, kývl na mne a byli jsme na ulici.

„Kam půjdeme?“ ptal jsem se.

„Než se do něčeho dáme, chtěl bych mít v něčem jasno. Měli bychom si promluvit s jedním mužem.“

„Stuart Palmer?“ ptal jsem se. John mlčky přikývl.

Koně jsme nechali uvázané před starým saloonem. Těch pár kroků jsme urazili pěšky.

Rozrazili jsme lítačky a stanuli jsme uvnitř Cooperova saloonu. Zastavili jsme se na prahu. Cítili jsme, jak ruch v sále utichá.

Všechny tváře se obracely k nám. Po půlminutě bylo v sále ticho jako v kostele.

14. POHOSTINNOST PANA

COOPERA

Hledal jsem očima Palmera. Viděl jsem však jen samé místní občany. Tu a tam si přisedla ke stolu cizí dáma.

Palmer tam nebyl. Pohlédl jsem na Johna.

Jak jsme tam tak stáli v tom hrobovém tichu, viděl jsem, jak se s mým přítelem děje významná změna.

Přejel očima celý lokál, pohlédl netečně do podnapilých tváří obyčejných hostů, nevšiml si profesionálních hráčů ani děvek, a jeho zrak nakonec spočinul na ženě, která sestupovala ze schodů.

Byla ještě mladá a dalo by se říct, že i krásná. Pokud bych se tady mýlil, nebylo to vidět, protože na tváři měla nanesenu silnou vrstvu pudru a byla doslova obklopena aureolou pštrosích per. I na tu vzdálenost deseti yardů jsem cítil téměř otupující vůni parfému, šířící se z té falešné masky. Hned jsem věděl, o koho se jedná. Madam, starající se o provoz nevěstince. Ale John měl na tu dámu jiný náhled. Pro něj to byla paní Maud Pristleyová, jeho zákonná manželka.

Udělala ještě dva kroky dolů. Šla ladně, jako pávice.

Pak strnula uprostřed pohybu. Snad už věděla, že její muž je ve městě, snad ještě ne.

Nedala však najevo žádné překvapení. Jen pohodila hlavou a pak se dala na ústup. Přece jen jí setkání s Johnem asi nebylo příjemné.

„Vydržíš tady, Miku, čtvrt hodiny sám?“ zeptal se John. Úplně zapomněl na to, proč jsme sem přišli.

Přikývl jsem. Tuhle záležitost si musel vyřídit sám. Sledovalo ho snad padesát párů očí, když procházel lokálem.

Jako by se v té chvíli jeho hřmotná postava zmenšila, přikrčila.

Jako by za tu minutu zestárl.

Ale když se mu postavil do cesty jeden z Cooperových pistolníků, zase pookřál. Stačilo pár vteřin a byl to ten starý John.

Maud Pristleyová mezitím zmizela za korálkovým závěsem. Odtamtud však nebylo ústupu. Musela jen doufat, že ji před všetečnými Johnovými dotazy ochrání černá stráž.

„Je obsazeno, pane,“ přehradila gorila Johnovi cestu.

John se na něj podíval přímo pohrdavě. Saloon se zaujetím sledoval, co se bude dít, a zatím se sympatie nepřiklonily ani na jednu, ani na druhou stranu.

„Mě to nezajímá, kašlu na ten váš bordel,“ prohlásil John.

„Tam nemůžete,“ trval na svém pistolník a zastoupil mu cestu. Stál na prvním schodu, a přesto neměl hlavu výš než John. Musel by sáhnout po koltu, aby se s Johnem mohl měřit. Ale protože už Johna znal, bylo zřejmé, že se takového kroku neodváží. Marně se rozhlížel kolem sebe. Zbytečně. Byl tu sám, pomoc nemohl od nikoho očekávat.

Maně mi v tu chvíli bleskla hlavou myšlenka — kde jsou ostatní Cooperovi pistolníci.

Kde je pan Cooper?

Kde je Stuart Palmer?

„Uhni, nebo z tebe udělám mastný flek,“ obořil se na něj John.

Černě oděný muž trval na svém.

John udělal krátký pohyb pažemi a chytil Cooperova strážce za boky. Mával s ním jako s pometlem. Během tří vteřin visel podařený strážce na háku, který byl zapuštěn do zdi ještě v dobách, kdy tato budova sloužila jako skladiště.

Saloonem se rozezněl upřímný smích. Bylo to další, byť jen dílčí vítězství nad tím ničemou Cooperem.

Zatím vůbec nebylo jisté, ke komu se přikloní veřejnost. Cooper si dnes celé město naklonil tím, že nalévá zadarmo. Co však hodlá dělat zítra?

My zatím odpovídali jen ranami.

„Ještě někdo má zájem viset na zdi?“ ptal se John a vyprazdňoval strážcův kolt. Pak prázdnou zbraň vzal a prohodil ji zavřeným oknem.

Musel jsem tady ocenit pohotovost pana Coopera. Okno, které jsme včera rozmlátili, bylo už zaskleno. A John je dnes znovu načal.

Nikdo Johnovi v další chůzi po schodech nebránil.

A lidé o něj brzy ztratili zájem. Všeobecné veselí totiž způsobil Cooperův strážce, kterému povolil opasek a zřítil se k zemi jako zralý ořech.

Palmer tu nebyl, nebylo s kým hovořit. Musel jsem počkat na Johna. Samozřejmě jsem chtěl čekat tady v sále, jít ven by znamenalo projevit se jako zbabělec.

Původně jsem zamýšlel, že se budu chovat jako všichni ostatní. Dám si zdarma, na účet pana Coopera, nějaký ten drink, sednu si ke stolu, budu pít a čekat.

Hned zpočátku nastaly komplikace.

„Tomu chlapíkovi nenalejvej,“ ječel Cooperův strážce, který už se sebral ze země a teď dával dohromady svou výzbroj. .

Kdybych já utrpěl ostudu jako on, tak bych zůstal někde zalezlý a nechodil lidem na oči. On se však rozhodl, že svou práci bude konat co nejlépe a za všech okolností. Johnovi ve vstupu do poschodí nezabránil, chystal se tedy, že si vyleje zlost na mně.

„Barmane, poručil jsem si whisky,“ trval jsem na svém. Stál jsem v tu chvíli u pultu.

„Slyšel jste přece, pane. Pro vás whisky nemáme,“ tvrdil barman. Neznělo to nijak odvážně, ale z černé masky Cooperovy stráže měl patrně větší strach než ze mne.

„Myslel jsem si, že toto je veřejný podnik,“ říkal jsem hlasitě. Slyšelo mě dost lidí. „Pokud mi nechcete nalít zdarma, svou whisky si zaplatím.“

„Ani sklenku,“ trval na svém strážce. „Podobné, jako jste vy, Williamsone, tady nevidíme rádi.“

„Já tady zase nevidím rád vás,“ odsekl jsem.

Přistoupil ke mně a chytil mě za košili. Snad se domníval, že mě vyhodí těma svýma titěrnýma ručičkama že sálu.

Něco podobného jsem si nenechal líbit ani v době, kdy jsem přišel do Sommervillu jako ten nejzelenější zelenáč.

Ohnal jsem se pěstí.

Černý stín udělal dva kotrmelce. Snažil se postavit na nohy, ale rovnováhu neudržel. Jeho tělo hnáno setrvačností proletělo ven dalším oknem.

Sypaly se střepy. Tříštilo se dřevo. A rozezněl se smích.

Tos udělal dobře, Miku, pomyslel jsem si. „Tak barmane, co je s tou whisky,“ řekl jsem.

„Hned to bude, pane,“ přetékal ten muž ochotou. Nesl mi whisky na stříbrném podnosu.

Abych pravdu řekl, nestál ten nápoj za moc. Cooper koupil někde lacinou břečku a myslel si, že lidem, navyklým denně polykat prach, to bude stačit. Byla zdarma, a proto stačila.

Ale nebylo mi dáno si svůj drink v klidu vypít.

Do saloonu totiž vtrhla pořezaná Cooperova gorila. Jí v patách klopýtal další stín.

Ten sice postrádal černou uniformu Cooperových strážců, o to víc však měl odvahy.

Naleštěná hvězda na hrudi zářila jako měsíc v úplňku.

U pasu se houpal naleštěný kolt. Zpod klobouku pak zíraly dvě oči, které se mě na tu dálku snažily zavraždit.

Ovšem, kdo jiný. Sám Kenny Scott si přišel vyřídit své účty. A myslel si, že teď je k tomu příhodná chvilka, protože mě našel samotného. Kdyby byl vedle mne Ryšavý John, patrně by se rychle klidil, ale takhle se mu poněkud zamlžil mozek a myslel si, že mě dostane.

„A hleďme, výtržník!“ pronesl významně, když pohledem ohodnotil situaci. Dlaň si opřel o pažbu koltu, vězícího v pouzdru. Ozvalo se nelibozvučné zaskřípění.

Co možná nejdůstojněji přešel ke mně a postavil se na tři yardy daleko.

„Zase opilý, Williamsone?“ Ignoroval jsem ho.

„Vida ho, bývalého šerifa. Role se vyměnily, co? Teď tady budu poroučet já. Všichni byli svědky toho, že tenhle Williamson v opilosti rozbil okno a způsobil zranění tomuto muži. Jste zatčen, Williamsone.“

Skoro jsem se rozesmál nad tou tragikomickou postavou. Pokoušel se mě zadržet týmž způsobem, jako jsem to běžně dělal já jemu, ale moc mu to nešlo.

Ignoroval jsem ho. „Jste zatčen, Williamsone,“ dodal. „A co má být?“ zeptal jsem se.

Teprve teď jsem dal najevo, že ho vnímám. Obrátil jsem se k němu a pokojně jsem dopil svou whisky.

„Půjdete se mnou. Můžete být rád, že váš případ nedám k soudu, pokud ovšem uhradíte škodu, kterou jste způsobil.“

„Škodu uhradí tamhleten holobrádek. A s tebou nikam nepůjdu, Kenny.“

„Oslovuj mě, jak náleží, Williamsone,“ štěkl Scott.

Nebavil mě. Ale zřetelně si nevěděl rady co dál. Zatýkací formuli pronesl, ale zatčený nejevil zájem. Čekal jsem, že udělá to, co nakonec udělal.

Sáhl po koltu, aby dodal svým slovům vážnost. Vím, že nechtěl střílet. Chtěl na mě jen namířit, ale ani to se mu nepodařilo.

„Kdybys takhle rychle tasil v souboji, Kenny, byl bys v tu ránu bradou vzhůru,“ povídám.

Kenny udiveně hleděl na prázdnou ruku. Jeho kolt právě obloučkem přelétl polovinu sálu a skončil na zemi vedle rozbitého okna.

Opět jsem se posadil.

„Zatčený klade odpor,“ pokusil se Kenny o úřední tón, ale už byl všem pro smích.

Nevím, co chtěl dělat dál. Snad se rozhodl, že mě odvede do vězení za límec. Přihrnul se ke mně jako velká voda a sápal se po mně těma špinavýma prackama.

Ten úder nebyl příliš silný, ale zasáhl jsem přesně. Ozvalo se zvučné křupnutí. Myslím, že přitom Kenny přišel o jeden ze svých vykotlaných zubů.

Jeho tělo se složilo k zemi jako pokácený topol. Navíc udělal dva kotrmelce a narazil na barový pult. Zařinčely láhve.

Samozřejmě, tady byl Kenny ve svém živlu. V tu chvíli zapomněl, že je pomocníkem šerifa.

Proměnil se v toho starého rváče.

Vstal rychleji, než bych očekával, a skokem se vrhl po mně. Pochopitelně jsem uhnul.

Kenny skončil v troskách jednoho z barových stolů. Muži hrající zde karty bystře uhýbali. Rozbitých sklenic a rozlitých nápojů jim líto nebylo, vše dnes bylo zdarma. Navíc měli obveselení.

Kenny totiž dopadl na zem za sborového smíchu.

Vstal, udělal tři kroky a ohnal se po mně pěstí. Zadržel jsem jeho ruku ve vzduchu a poslal ho k podlaze dalším tvrdým direktem.

Tentokrát mu trvalo trochu déle, než se vzpamatoval, ale útočil pořád stejně.

Další rána.

Složil se jako prázdný měch.

Zezadu se ohnal židlí ten střízlík, kterého před chvílí John pověsil na hák.

Včas jsem uhnul. Zastavil jsem jeho zuřivý nápor. Nebylo třeba zvláštní síly, abych ho znovu poslal oknem ven.

Jen mě mrzelo, že ten pád nedoprovázel příslušný hluk padajícího skla, ale v tom okně už nebylo co rozbíjet.

Další Kennyho výpad jsem zlikvidoval tak, že jsem si ho přehodil přes hlavu. Jel bradou napřed přes půl sálu, a ke své škodě právě na místo, kde se válel jeho kolt.

Nevím, co mu vjelo v tu chvíli do hlavy. To krátké zatmění se mu mohlo silně nevyplatit.

Držel kolt v ruce a jeho hlaveň se stáčela směrem ke mně. Šlo mi o život. Nesměl jsem zaváhat.

Kenny Scott byl mluvka, a když se opil, dokázal se poprat. Snad poprvé v životě jsem ho viděl, že sahá po zbrani. Všechny okolnosti mě opravňovaly k tomu, abych ho zabil, ale to jsem udělat nechtěl. Ovšem abych ho zbavil zbraně, na to byl příliš daleko. Musel jsem střílet. Vystřelil jsem jen jednou.

Kenny zařval, jako by si sáhl na značkovací železo. Na podlaze se v mžiku objevila velká kaluž krve, ale hoch naštěstí krvácel jen z prostřelené paže.

„Nech ten kolt na podlaze, Kenny, nebo to s tebou dopadne příště hůř!“ vykřikl jsem.

„Ty neřáde,“ procedil Kenny mezi zuby. Držel se za poraněnou ruku. Prsty stále ještě svíraly kolt. Udělal jsem pár kroků k němu a sebral jsem mu tu hračku.

Bubínek byl plný. I když nebylo jisté, že by Kenny trefil, přece jen jsem tak někoho ochránil přinejmenším před zraněním. Za mnou totiž v saloonu stálo přinejmenším deset mužů.

Vtom se ozval další výstřel.

Soustředil jsem se na Kennyho, a udělal jsem hrubou chybu. Zapomněl jsem na muže, kterého jsem prohodil oknem. Ten se rozhodl, že použije ostřejších metod, a vtrhl dovnitř s namířeným revolverem.

Ani on nestačil vystřelit. Ryšavý John ho nešetřil.

Zákeřný střelec klesl bez jediného výkřiku k zemi. Měl prostřelenou hruď, ale takových zranění jsem už v Sommervillu viděl dost. Doktor Caffrey by ho z toho měl dostat.

„Vidím, že tady zatím bylo veselo,“ podotkl Ryšavý John a pomalu sestupoval po schodech dolů. Pohledem jsem mu poděkoval, zasáhl skutečně v pravou chvíli.

„Počkejte, vy dva! Ještě na vás dojde,“ sípal Kenny Scott a vypadl ze saloonu.

Byl čas, abychom zmizeli i my dva, ale přímo ve dveřích jsme se střetli s panem Robertsem.

Nezdálo se, že by nás viděl. Udělal pět šest kroků do sálu a zastavil se.

„Carrigane, Holme, Jeffersi, Rasttle, co tady děláte?“ zeptal se do nastalého ticha. „Co tady chcete? Přece máte shánět zaběhlé stádo.“

Musím přiznat, že ta slova zněla dost křečovitě. V hlase pana Robertse jsem cítil nejvyšší rozhořčení.

Až teď jsem se pořádně podíval, kdo vlastně v saloonu sedí. Roberts měl pravdu. Tam vzadu posedávalo šest jeho honáků. Vlastně polovina celého mužstva.

Ti chlapi byli docela zaraženi. Snad jejich dušemi proběhl i pocit studu.

Ale kde se vzal, tu se vzal, Robertsovi v patách vešel pan Cooper. Za ním celá černá stráž včetně Stuarta Palmera.

Rozestavili se za Cooperem jako ministranti kolem oltáře, až na to, že jejich šéf nebyl žádný kněz.

Jistě už někde dokončil svou špinavou práci a teď se šel podívat, jak se město baví za jeho peníze.

„Myslím, že jste se zmýlil, pane Robertsi,“ usmívala se Cooperova ústa. „To nejsou vaši muži.“

„Jsem snad raněn slepotou?“ ptal se Roberts. „Přece poznám Carrigana, Holma a…“

„Ovšem, jména těch pánů se nezměnila,“ usmíval se sladce pan Cooper. „Ale už to nejsou vaši honáci, nýbrž moji. Od dnešního poledne jsou to kovbojové z ranče C.“

„Takový ranč tady není.“

„Mýlíte se, je to můj ranč. A tito pánové pracují pro mne. Mají po těžké práci zasloužený odpočinek a teď pijí na mé zdraví.“

„Je to pravda?“ přiskočil Roberts k jejich stolu. „Řekněte mi, vy skety, je to pravda?“

Odpovědí mu byly jen sklopené oči.

„Takže je to pravda. Přeju vám, abyste se udávili těmi jeho penězi. Coopere, něco vám řeknu. Váš požadavek na odkoupení pozemků byl nestoudný, ale dá se to pochopit. Toto vaše jednání je ale přímo odporné.“

Do saloonu vtrhl Jered, Robertsův syn. A hrnul se přímo k otci.

Něco mu pošeptal do ucha.

Roberts zbledl.

Tiše odpověděl, nerozuměl jsem však ničemu. Jen jediné slovo se dostalo k mým uším.

„Unesen?“ ptal se Roberts.

Pak chvíli jen tak stáli a Roberts bezmocně zavíral a otvíral pěs-

ti.

„Jdeme,“ řekl nakonec. Na okamžik se zastavil u Ryšavého Joh-

na. Teď už jsem zřetelně slyšel, co se vlastně stalo.

A všichni viděli, jak na to John reagoval.

„Pane Setmane,“ zavolal do sálu.

Ten dobrý muž se přikolébal až za dost hodnou dobu.

„Pane Setmane, měl jste dojemnou starost, jaký nápis máte vyrýt na náhrobní kámen.“

„Já…,“ koktal majitel pohřebního ústavu. „Já si myslím, že tu vaši objednávku neberu.“

„Mýlíte se, velmi rád tu objednávku ještě přijmete. A teď vám povím, co máte vyrýt na náhrobní kámen. Bude tam jméno — Ezra Cooper. A rok úmrtí bude letošní. Na rok narození se můžete zeptat nebožtíka, dokud ještě žije.“

A pohrdavě ukázal na Coopera.

„To je výhrůžka násilím!“ pištěl Cooper. „Šerife, zatkněte toho muže!“

Ale šerif po ruce nebyl, měl někde jiné starosti.

„Palmere, vy to tak necháte?“ pištěl dál Cooper.

„Byl jsem najat k jiné práci,“ odsekl Palmer. „Tohle mě nezajímá.“

A tak se stalo, že jsme se dostali hladce ze saloonu, mohli nasednout na koně a pádit k ranči QR.

Už z dálky jsme viděli, že jedna stodola je v plamenech.

15. TĚŽKÉ ROZHODOVÁNÍ

PANA ROBERTSE

Celou noc jsme hasili, a stejně jsme ze stodoly nezachránili víc než staré rezavé vidle, které Roberts k ránu vytáhl z popela.

Teprve pak jsme se měli dovědět, co všechno se na ranči po našem odjezdu stalo.

To, že jsme ranč opustili, byla těžká chyba. Cooper se svými poskoky se schoval někde opodál a čekal, že uděláme přesně to, co jsme udělali.

Vrátili se na ranč půl hodiny po našem odjezdu a zapálili stodolu. Samozřejmě, kdo měl ruce a nohy, tak šel hasit, ale lidí bylo na ranči málo.

Většina honáků sháněla zaběhlé stádo, a mnozí, jak už víme, se nechali uplatit Cooperovými penězi.

Cooper však udělal ještě jednu ničemnost.

Zajal nejmladšího Robertsova syna, šestnáctiletého Toma. Odvezl ho neznámo kam a jeden z Cooperových strážců pak přivezl na ranč vzkaz.

Pokud do večera do osmi hodin neprodá Roberts Cooperovi pozemky…

Víc nemusel říkat.

To byla ta zpráva, kterou si Roberts se synem v saloonu jen tak šeptali. Samozřejmě byl u ní dovětek — pokud se Roberts o cokoli pokusí, výhrůžka bude uskutečněna hned.

To byla ta zpráva, na jejímž základě Ryšavý John prohlásil nahlas, že muž, pro nějž je určena jeho objednávka hrobu, se jmenuje Ezra Cooper.

Pan Cooper se tedy už cítil zcela bezpečný. Bylo jasné, že už má na své pozemky kupce.

Bylo jasné, že mezi tyto pozemky už počítá i kus náležející dosud panu Robertsovi.

Bylo jasné, že až vyinkasuje peníze, zmizí z kraje a začne své nekalé rejdy v jiném koutě Států.

Ale tady, v Sommervillu, hrál hodně vysoko.

Kdyby John používal podobné metody, byl by Cooper teď už v rakvi. Víceméně jsem nechápal, proč toho muže stále ještě šetříme.

„Co chcete dělat?“ zeptal jsem se Robertse.

„Co můžu dělat,“ řekl rozpačitě. Jeho tvář byla neuvěřitelně bledá. V ruce držel sklenku whisky. Zdálo se, že se chce opít, což však dané situaci nebylo to nejlepší řešení.

„To vám nepomůže, když vypijete celý sklep,“ podotkl jsem.

„A co mi pomůže?“ dopil zbytek ze dna a mrštil sklenkou o zeď. Všiml jsem si, že už v tom místě leží dost střepů. „Nic mi nepomůže, ani vy, Williamsone. Ani Ryšavý John. Ten ničema Cooper drží v rukou Toma, rozumíte?“

„Takže s ním chcete sepsat smlouvu a pozemek prodat?“

„Vy víte o něčem lepším?“

No, to jsem zrovna nevěděl. Neměl jsem moc chuť mu říkat, že by potom Cooper nebohého hocha stejně asi nepustil. Spíš jsem si myslel, že nebude stát o žádné svědky.

Šel jsem o kus dál, kde seděl na kameni Ryšavý John. Mhouřil oči proti vycházejícímu slunci, sbíral ze země kamínky a házel je do vzduchu. Právě tak jak včera odpoledne vyhazoval Stuart Palmer do vzduchu dolarové mince, až na to, že po těch kamíncích nikdo nestřílel. A přesto se co chvíli zdálo, že John má chuť vytáhnout kolt.

Ale dobře mu nebylo, to bylo vidět. „Víš, co mi řekla, Miku?“ spustil, aniž jsem se ho na cokoli ptal. Neodpověděl jsem.

„Že jsem pro ni nula. Úplná nula. Vzala si mě jen pro ty peníze. Pro ty usmolené, zkurvené peníze. Smála se, Miku, ona se mi vysmála. Takového hlupáka prý v životě neviděla.“ Podíval se na mě usouzenýma očima.

„A měla pravdu,“ dodal. „Jsem hlupák. Nevím, kam jsem to dal hlavu.“

Potřeboval se vypovídat. Věděl jsem, že za hodinku už to zase bude ten starý, rozhodný Ryšavý John. Nezlomilo ho deset let ve vězení, nezlomí ho ani tahle těžká chvilka.

„Potíž je v tom, že já ji mám pořád rád,“ dodal tiše.

Vzal do ruky kámen, vyhodil ho do výšky, pak vytáhl kolt a vystřelil tím směrem. Kámen neškodně dopadl zpátky.

lat.“

„Podívej se, co ze mě udělala. Mně se snad třesou i ruce.“

„Johne, unesli Robertsova kluka. Měli bychom s tím něco udě-

„Ano, máš pravdu, Miku. Já vím, co uděláme. Vyčistíme to

město od těch lotrů. Načisto a definitivně.“

„Ne!“

Oba jsme se ohlédli. To vykřikl Roberts.

„Je mi líto, pánové, ale nebudete podnikat nic, rozumíte? Tom je můj syn, a já si přeju, aby zůstal naživu. Přistoupím na Cooperovy požadavky. Kdyby na to přišlo, tak mu dám zadarmo třeba celý ranč, ale Tom musí zůstat naživu. Vy snad ani nevíte, čeho ten chlap je schopen.“

„To víme až moc dobře,“ řekl Ryšavý John. „Podobným ničemům není radno ustupovat. Je to ale vaše záležitost. Pokud jste se rozhodl, jak jste se rozhodl, nemůžeme vám v tom zabránit.“

„Doufám, že nic nepodniknete, dokud se s Cooperem nevyrovnám,“ dodal Roberts.

„Nevím, co myslíte tím vyrovnáním,“ pravil John. „Ale přesto bych vám poradil jednu věc. Podržte vše co možno nejdéle. Dal vám lhůtu do osmi do večera, můžete počkat.“

„Přece nenechám hocha tak dlouho v jejich spárech,“ namítl Roberts.

„Nechci vás děsit, pane Robertsi, ale s podobnými lidmi mám jisté zkušenosti. Není přece vůbec jisté, že…“

„Dost!“ vykřikl Roberts, jako by tušil, co mu John chce říct.

„Veškeré další vyjednávání přebírám sám. Děkuju vám, pánové. Samozřejmě se později s vámi za to vyrovnám. Ale teď, prosím vás, opusťte můj ranč. Už vás, bohužel, nepotřebuju.“

Vzalo to trochu podivný konec. Roberts nám vlastně svázal ru-

ce.

Pokud John nechce hochovi ublížit, bude muset vyčkat, než se

situace srovná. Nepochyboval jsem, že potom udeříme. Ale teď se opravdu nedalo dělat nic.

Začali jsme si chystat koně.

Do toho přišla Patricia Brandisová. Měla umouněné tváře a potrhané šaty. I ona se aktivně účastnila hašení požáru. Dokonce jsem si všiml, že si tiskne k předloktí kapesník, oheň ji tedy trochu poznamenal.

Postavila se čelem k Robertsovi.

„Pane Robertsi, já znám Toma. Dost často jsme si spolu hráli, když jsme byli děti. Nebojíte se, že se za vás jako za otce bude stydět?“

V Robertsovi by se krve nedořezal.

„Cos to řeklo, děvče?“

„Říkám, že znám Toma. On by nikdy nesouhlasil s tím, co chcete udělat. Věřím tomu, že tam někde čeká, že ho z té bryndy půjdete vytáhnout. Ne s pe-nězi na dlani, ale s revolvery v rukou.“

„Copak ty o tom víš,“ zabručel Roberts.

„Pane Robertsi, v jedné minutě jsem přišla o otce i o starého přítele. V jedné minutě jsem přišla o všechen majetek. Jsem si jista, kdo mi to udělal. Je to týž člověk, který vám vyhrožuje. Proč mu stále chcete ustupovat? Kdybychom pokaždé ustupovali násilníkům, tak by nakonec ustoupil i zákon. Proč nenecháte pana Williamsona, aby to vyřídil? Jak jsem pochopila, je stále ve městě právoplatným šerifem.“

Roberts stál a zkoprněle hleděl na Patricii. Pak sklopil oči.

„Ne, děvče, vím, že máš pravdu, ale já bych si nikdy neodpustil, kdyby se Tomovi něco mělo stát…“

„Ale pane Robertsi, to…“

Patricia už nedomluvila, protože se ozval výkřik:

„Někdo sem jede!“

Skutečně, od města se blížil osamělý jezdec. Bylo to zajímavé. Ač žiju v Sommervillu dlouhé roky, nikoho podobného jsem tu zatím neviděl…

Jsi hlupák, Williamsone. Pan Roberts toho muže poznal dřív než ty. Už drží v ruce kolt a žene se mu vstříc, aby ho uvítal, jak náleží. V tu chvíli zapomněl na to, k čemu se rozhodl. V tom okamžiku ztratil veškerou rozvahu a projevila se v něm jediná touha.

Pomstít se za to, co mu ten muž udělal.

Jezdec byl od nás dvacet yardů daleko, když třeskl výstřel.

Rána šla naštěstí do oblak, protože Ryšavý John Robertsovi v poslední chvíli strhl ruku.

„Nechte mě!“ křičel Roberts. „To je přece ten, kdo to všechno zavinil.“

„Já vím, že je to Stuart Palmer. Proto ho nemusíme hned zastřelit. Nebude lépe si poslechnout, co nám přijel říct? Hej, počkejte, kam jedete, to byl omyl,“ vykřikl John na Palmera.

„To nebyl žádný omyl,“ skučel Roberts, ale podvolil se.

Palmer zastavil a seskočil z koně. „Nečekal jsem takové uvítání,“ zamručel. „Ale myslím, že ten člověk má plné právo mě zastřelit… Po tom, co jsem mu provedl.“

„Proč jste přijel, Palmere? Máte pro nás nějaký vzkaz od pana Coopera?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl rozhodně. „Netušil jsem, jakou špinavost ten Cooper chystá. Teprve když jsem viděl, jak jeho muži podpalují ranč a vezou s sebou toho hocha, jsem poznal, do jaké záležitosti se mám plést. Dnes ráno jsem mu těch tisíc dolarů, co mi zaplatil jako zálohu, hodil k nohám.“

„Vida, tisícovku, pan Cooper dovede i rozhazovat,“ poznamenal John.

„Když mě najímal, říkal něco jiného. Ta jeho historka zněla docela pravdivě. Potřebuje se ochránit před sousedem, který mu krade stáda a chce ho připravit o pozemky. Dobře platil. A já střílím za peníze, proč to nepřiznat. Ale nikdy nebudu pomáhat takovému lumpovi. Přiznám se, že už včera mě zarazilo, Ryšavý Johne, když jsem

vás spatřil na opačné straně. V tu chvíli jsem si myslel, že jste sem jen zabloudil. Myslel jsem, že jako čestný člověk brzy poznáte, že stojíte na špatné straně. Pak jsem se však dověděl, že na straně pana Robertse stojí i šerif Williamson. K tomu ten noční přepad… Ne, tu práci jsem nemohl dělat dál.“

„Díky, Palmere. A co chcete dělat teď?“

„Co? Něco jsem zavinil, tak to zase chci odčinit. Vím, kam schovali toho hocha.“

„To je v pořádku, ale ví Cooper, kam jste jel?“

„Ovšem, řekl jsem mu to.“

„Pak to znamená, že Toma schoval někde jinde. Nemá hlavu nabitou slámou. Ale přece jen se poměr sil vylepšil. Už jsme tři, a jich jenom sedm.“

„Mýlíte se, Ryšavý Johne.“

„Jak to?“

„Když mě Cooper najímal, přál si, abych sehnal dalších deset střelců.“

„Budiž, a co má být?“

„Ti dnes ráno přijeli. A všem jim slíbil takové peníze, že ani jednoho nenapadlo, aby sem jel se mnou. Máte proti sobě skoro dvacet lidí, pokud počítám i ty dva podařené šerifovy pomocníky.“

„Nevadí, nás je šest,“ řekl mladý Roberts.

„Co to říkáš, Jerede?“ podivil se rančer.

„Řekl jsem šest. Ryšavý John, šerif, pan Palmer, ty, táto, a já s bráchou. A to už za něco vydá.“

„Jerede, snad nechceš…“

„Táto, musel bych se až do smrti stydět, kdybychom v tom Toma nechali.“

„Ale to potom…“

Roberts nedopověděl, a vešel do budovy. Vrátil se za dvě minuty. Kolem pasu měl opasek, u něhož se houpal revolver. V ruce držel pušku.

„Tak na co čekáme? Vpřed!“

16. COOPEROVI MUŽI JSOU

SKOUPÍ NA SLOVO

A přece to nebylo tak jednoduché. Mohli jsme se jim postavit a nepochybuji, že bychom si s těmi šestnácti protivníky dokázali i poradit. Pořád tady ale byl ten unesený chlapec.

Nejdůležitější ze všeho bylo zjistit, kde ten mladý Tom Roberts vlastně je. Bylo nutné ho co nejdříve osvobodit. Teprve potom jsme mohli uspořádat nájezd na město a zbavit je toho nánosu cooperovské špíny. Byli jsme rozhodnuti, že nebudeme šetřit nikoho.

Najít rukojmí, to byl můj úkol. Nikdo jiný neznal lépe poměry ve městě a vlastně nikdo jiný za mě nemohl tuto záležitost vyřídit. Navíc, i kdyby mě chytili, příliš bych neriskoval. Nemuseli mít ani podezření, že jsem šel Tomovi Robertsovi po stopě.

Ani Cooperovi nemohlo být divné, že do města přijíždí Roberts se svými syny, nemohl se podivovat ani nad přítomností Williamsona a Ryšavého Johna. Jen Stuart Palmer, ten tu byl trochu přespočetný, a proto se zatím držel trochu zpět. Zato jsme s sebou museli vzít Pat Brandisovou, ale nedalo se nic dělat. Říkali jsme si, že ji budeme hlídat jako oko v hlavě, ale věřili jsme, že jí zatím žádné nebezpečí nehrozí.

Toho dne po poledni se totiž konal pohřeb pana Brandise a jeho černého sluhy Browna.

Sešlo se velké množství lidí, téměř celý Sommerville.

Netušili jsme ovšem, že pan Cooper bude mít tu drzost, aby se na místě smutku objevil taky. On, nemilosrdný hrdlořez, dokázal chladnokrevně jít na pohřeb svých obětí. To bylo trochu silné kafe, ale museli jsme tu pilulku spolknout. Naproti tomu jsme tím získali výhodu, že jsme se měli dovědět, kam vlastně Cooper přímo ze hřbitova pojede.

Pastor Hayes měl dlouhou a dojemnou řeč, v níž se pomodlil za duše zemřelých a připomněl jejich činy, které byly v ostrém kontrastu s počínáním zlotřilých vrahů.

Snad pastor tušil, že vrah pana Brandise je přítomen na pohřbu, snad si to ta dobrá duše ani neuvědomila. Ve chvíli, kdy hovořil o zločinu a o spravedlivém potrestání, a nikoli o odpuštění, se oči mnoha přítomných zvedly a pozorovaly Coopera. Tomu se však v tváři nepohnul ani sval.

Člověk se musel podivovat té neuvěřitelné otrlosti, té drzosti. Vždyť už musel tušit, že mu hoří půda pod nohama. Pár ran jsme mu zasadili my. Opustil ho Palmer…

Dopustil se loupeže, vraždy a teď už únosu, a přece se tvářil jako ten nejctihodnější občan. Obletovalo ho hejno pistolníků, ale to jsou lidé, kteří mají chuť dávat za někoho ruku do ohně jen tehdy, když je dostatečný přísun peněz. Ale — copak peníze jsou všemocné?

Patrně doufal, že se mu podaří ranč rychle zpeněžit a pozemky prodat. Tohle však nešlo uspěchat. A jistě mu záleželo i na tom cípu Robertsovy půdy.

Ale železnice se blíží pomalu. Pro Coopera až příliš pomalu. Musel zůstat ve městě.

Pane Coopere, nechtěl bych být dnes večer ve vaší kůži… Lidé se zvolna rozcházeli a slunce se už klonilo k obzoru.

Zbývaly jen tři hodiny do termínu, který určil Cooper Robertsovi, a my byli stále na začátku.

Předstírali jsme, že se vracíme na ranč, ale já se brzy oddělil a obloukem jsem se vrátil do Sommervillu.

Tři honáci věrní panu Robertsovi slíbili, že budou střežit Patricii, která se držela neobyčejně statečně. Vezli ji pomalu na ranč.

Ostatní zůstali na místě a čekali na mé zprávy. Krátce po šesté jsem se projížděl po hlavní třídě.

Slunce už zapadlo a na ulici bylo šero. Pan Cooper začal šetřit. V jeho saloonu se nenalévalo zadarmo a osvětlení na ulici bylo stejné jako předevčírem, tedy skoro žádné. Kdo chtěl vidět, musel si nést lampu s sebou nebo se spolehnout na světla, co dopadají na ulici z oken. Bylo to zatraceně málo, ale mně to vyhovovalo.

Zastavil jsem totiž před šerifovou kanceláří.

„Stůj! Kdo tam? Co chcete?“

Ovšem, přesně tohle jsem očekával. Nový šerif i Kenny Scott byli někde ve městě. Na pozorovatelně nechali toho, kdo tam ostatně vysedával i v posledních letech.

Charlie Kozlowski, druhdy můj pomocník. Hodný hoch, to jsem dobře věděl. Ale dopadlo to s ním stejně jako s Robertsovými honáky. Podlehl penězům. I když špinavým penězům, ale on to tak nebral. Kdo ví, jak by mu bylo, kdyby věděl, že ho pan Cooper platí penězi, které uloupil nebohému Brandisovi.

Věděl jsem, že Charlie nebude střílet. Poznal mě, až když jsem stál na chodníku těsně vedle něj.

„Co si přejete, pane Williamsone?“ zeptal se dost přidušeným hlasem.

„Chci s tebou mluvit, hochu.“ Nic na to neřekl.

„Ale ne tady, lépe vevnitř. Byl bych nerad, kdyby mě tady s tebou někdo viděl.“

Stále ještě neodpovídal.

„Ani tobě by to jistě nebylo příjemné. Tvému novému pánovi by se to jistě nelíbilo.“

„Nemám žádného pána, pane Williamsone,“ bránil se Charlie.

„Jsem pomocník šerifa, a tak…“

Nenechal jsem ho domluvit a jednoduše jsem ho natlačil dovnitř. Byl jsem ve střehu, ale v kanceláři nikdo nebyl. Jak jsem si stačil všimnout, i vězení bylo prázdné. Klíče visely na starém místě na zdi, a to bylo dobře. Měly se mi hodit.

„Nevím, co bych vám řekl,“ pokoušel se o odpor, ale to UŽ jsem ho posadil na židli.

Sedl jsem si proti němu. Takto jsme vždycky sedávali, když jsme probírali plán nějakého zákroku, kterých ostatně nebylo příliš.

„Ptát se budu já,“ řekl jsem důrazně. „A ten kolt nech na pokoji, dobře víš, že ti střelba moc nejde.“

„Já vím, moc ne, pane Williamsone, ale já se vynasnažím…“ Pak si vzpomněl, že už nejsem šerifem a že mi nemá co slibovat.

„Charlie, na tom, jak se teď zachováš, bude záležet, jestli mí nadále budeš dělat pomocníka, nebo ne,“

„Ale pane Williamsone, vy přece už nejste šerifem,“ ohradil se Charlie.

„Možná že ne, ale jsem přesvědčen, že od zítřka zase budu. Na nic se nevyptávej a chvíli poslouchej. Pan Cooper, co mu tak věrně sloužíš, je zločinec,“

„To není pravda,“ ohradil se.

„Říkal jsem, že máš poslouchat. Mluvit budeš potom. Dal zavraždit pana Brandise, oloupil ho o osmdesát tisíc dolarů. Dal zapálit ranč panu Robertsovi a unesl jeho syna. Vydírá ho, aby mu odprodal pozemky. A vydírá i pana starostu.“

„Ale pane Williamsone,“ říkal Charlie úplně ohromen. „Jak to víte?“

„Mám oči a nesedím zalezlý jako krtek v díře. A taky nevěřím každému. Poslyš,“ nenechal jsem ho vydechnout. „Neviděl jsi dnes v noci nebo během dne Toma Robertse?“

„To jsem viděl, byl naproti v saloonu…“ Zmlkl.

„Ale vždyť říkáte, že ho unesli.“

„Jistě, vzpomeň si, s kým tam byl.“

„S jedním mužem pana Coopera, jeho jméno si nepamatuju.“

„A není ti to divné, že mladý Roberts se během dopoledne pohybuje v saloonu, když na jejich ranči hoří? Neměl by raději být doma a pomáhat hasit? Není ti to divné, že se mladý Roberts fláká ve městě ve společnosti cizích lidí, když na ranči je tolik práce? Vždyť je mu šestnáct. A odkud se zná s tím mužem? Vždyť je to profesionální pistolník!“

„Ale ten muž…“

„Já vím, ti muži ti imponují. Jsou hrubí, hrají karty, nosí kolty proklatě nízko, žvýkají tabák a dovedou střílet. Že je to tak, Charlie?“

Charlie opět mlčel.

„Tak vidíš, mám pravdu. Viděl jsi Toma. Byl unesen, to už je jisté. Potřebuju vědět, kam ho Cooper schoval. To se tolik bojíš Coopera? Proč se teď nebojíš mě? Vždyť víš, že bych to z tebe dokázal vymlátit.“

„Ale já to opravdu nevím!“ řekl Charlie trochu plačky. Cvakl zámek dveří.

„Co se to tady…“

Víc ten muž říct nestačil, protože ohromeně stanul na prahu. Ovšem, okamžitě jsem ho poznal. Jizva se mu zkřivila stejně jako tvář. Cliff Fox, novopečený šerif.

„Charlie, co to znamená!“ vybuchl.

„Nechte tu zbraň v klidu,“ zněl můj úsečný povel. Od samého počátku mého rozhovoru s Charliem jsem musel být připraven na to, že sem někdo přijde, a proto mě Fox nemohl překvapit.

Jeho ruka sebou nervózně cukala. Byla od pažby koltu snad jen pět palců daleko, a přesto se po pažbě neodvážil hmátnout.

„Tak se mi to líbí,“ usmíval jsem se. „A teď povídám, pane Foxi. Opatrně, ale vskutku velmi opatrně. Vezměte svůj kolt za pažbu. Ano, jen dvěma prsty, a hoďte ho na zem.“

„O co ti jde?“ huhňal. „Stejně ti to neprojde.“

Zdálo se, že bude poslušný. Dělal, co se po něm chtělo. Ale jeho pohled svědčil o tom, že má vedlejší úmysly.

Přišel zvenku, a proto se mu zdálo, že v místnosti je skoro tma. Navíc na mě hleděl proti světlu lampy. Já byl uvnitř už dobře deset minut, a proto jsem viděl mnohem lépe. A tak jsem také mohl vidět jeho druhou ruku, jak se pomalu blíží k límci košile. Tušil jsem, co tam hledá.

V tajném pouzdru pod límcem košile měl ukrytý nůž.

Náhle držel špičku nože mezi prsty. Mohl jsem ho na místě zabít, ale to se mi nehodilo. Pokud nevěděl Charlie, kde je schován Tom, tenhle podařený šerif to věděl určitě.

Čepel nože zazvonila o cihlovou stěnu. Fox zařval, protože jsem mu prostřelil dlaň.

Vzápětí se díval do hlavně mého koltu.

„A teď chci slyšet, kam jste schovali Robertsova kluka. A máš na to dvě vteřiny, jinak budu střílet.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ pokusil se o chabý odpor.

„Víš velmi dobře, o čem mluvím,“ řekl jsem. „Koukej to vyklo-

pit.“

„Žádnýho Richardse neznám.“

„Robertse.“

„Toho taky ne.“

„Copak, ty nevidíš svému pánovi do not? Copak ty nevíš, jak Cooper vyhrožuje panu Robertsovi? Copak ty nevíš, že unesl jeho syna?“

„Co mi to tu povídáte, opravdu nic nevím…“

Musel jsem to udělat, i když se mi to příčilo. Střela prolétla kolem jeho hlavy. Těsně, musela mu ožehnout ucho.

Uskočil.

„Ne, nic nevím.“

Další ranou už jsem trefil. Střela ho škrábla do boku. Narazil zády na stěnu, opřel se a zůstal stát. Zesinal. Chtěl vykřiknout, ale ovládl se.

„Nevím o tom nic.“

Další rána šla už přímo do stehna. Věděl jsem, že jestli se z toho dostane, nebude patrně už nikdy pořádně chodit. Bylo mi to úplně jedno.

„Příští ranou ti ustřelím kulky,“ zařval jsem.

„Pane Williamsone, to přece nemůžete,“ ozval se Charlie. Stál prakticky za mnou, a kdyby chtěl, mohl mě vzít něčím přes hlavu a byl by ode mě pokoj. Ale jeho to ani nenapadlo.

„Drž hubu.“ obořil jsem se na něj. „Tak co, Foxi, ještě nic nevíš?“

„Už ne, už nestřílej,“ kňoural.

„Tak kde je mladý Roberts?“

„Já nevím,“ zaskučel.

Blížil jsem se hlavní k jeho obličeji.

Stál bez hnutí a nezdálo se, že by chtěl být sdílný. Sklonil jsem hlaveň dolů a naznačil jsem, že splním svou hrozbu.

Ruce mu sjely na choulostivé místo. Byla to jen chabá ochrana.

„Tak co, dostanu to z tebe?“

„Nevím… Nevím. Nevím. Ano, ano, je ve sklepě.“

„Kde ve sklepě? Na ranči XX?“

„Ano, tam, tam.“ Oddechl jsem si.

„Charlie, vem toho chlapa a odtáhni ho do cely.“

„Vždyť vykrvácím,“ skučel bledý Fox.

„To je mi jedno. Charlie má ranhojičský kurs, on si s tebou už poradí. Neboj se, budeš tam jen tak dlouho, než dostaneme hocha ze sklepa.“

„Pane Williamsone, snad mě tady nechcete nechat?“ říkal otřesený Charlie.

„Musím, to snad pochopíš. Jistě uznáš, že ti nemůžu věřit ani slovo.“

Charlie poslušně táhl sténajícího Foxe do cely.

Zamkl jsem za nimi a klíče jsem si vzal s sebou. Pak jsem za sebou zamkl i dveře do kanceláře.

Vyjel jsem z města, aniž mi v tom kdokoli mohl zabránit. Mí přátelé čekali na smluveném místě.

Zahaleni nocí jsme se vydali na místo, které označil Fox. Krátce po osmé hodině jsme už byli nedaleko ranče XX. Tady bylo třeba postupovat s rozvahou.

Krajina byla zahalena neproniknutelnou temnotou. Měsíc nesvítil a jen zrnka hvězd rozesetá na nekonečné obloze prozařovala tmu.

Krátce jsme se poradili. Stuart Palmer sice mínil, že strkáme hlavu do oprátky, ale na nič lepšího nepřišel. Pokud bude mladý Tom Roberts v zajetí u toho padoucha Coopera, nemůžeme vlastně nic podniknout.

Cooper teď sedí ve svém saloonu a čeká na Robertse. Dočká se, samozřejmě, ale jinak, než si představoval.

Ranč XX jsem trochu znal, několikrát jsem tam byl hostem. Ale nevyznal jsem se tam natolik, abych trefil potmě do sklepa. V tomto směru na tom byli o něco lépe Robertsovi synové, ale ani oni si nebyli jisti v detailech.

Maně mě napadlo, že jsme s sebou měli vzít Patricii Brandisovou, ale pak jsem ten nápad bleskově zavrhl. Bylo by šílenství hnát šestnáctileté děvče do dobrodružství, kde jde o krk.

Koně jsme uvázali asi půl míle od ranče.

Zůstal u nich mladý Jered Roberts. Bylo mu přes dvacet a tvrdě se bránil. Říkal, že už je dospělý muž, a proto že se nehodí k takové podřadné práci.

Otec mu musel domluvit. Někdo přece u našich koní zůstat musel.

nechodil. „Ostruhy,“ sykl John.

Nechápali jsme.

Plížili jsme se neprůhlednou tmou vedeni jen hvězdami. Neviděli jsme vlastně jeden na druhého.

Po dvaceti minutách se před námi vynořily jako temné stíny a obrysy ranče.

Svítilo se jen v ubikacích kovbojů. Obytná budova byla temná jako zhasnutá svíčka.

A přece, pokud tady Cooper schovává zajatce, musí tu být i stráž. Chvíli jsme leželi v trávě nasycené rosou a snažili se zahlédnout nějakou stráž.

Kolem domu však nikdo

„Sundejte si z bot ostruhy. Nemůžete rachotit na každém kroku jako chřestýši.“

Měl pravdu. Byli jsme tak navyklí nepřetržité melodii ostruh, že nikoho z nás ani nenapadlo, že by nás ten tak obyčejný zvuk mohl prozradit.

Palmer, Roberts a jeho syn Bili střežili budovu zvenku. Jistili nás. Ryšavý John a já jsme se plížili kolem stěny k domu.

Nechtěli jsme vzbudit rozruch. Měli jsme s sebou sice kolty, ale nechtěli jsme je použít. Pokud narazíme na nějakou stráž, musíme ji zneškodnit potichu.

Měl jsem s sebou sice nůž, ale nepřál jsem si, abych ho musel použít. Zastřelit zloducha ze vzdálenosti dvaceti třiceti yardů, to jsem ještě dokázal. Ale nikdy bych nesvedl chladnokrevně zavraždit člověka z největší blízkosti.

Nebylo mi dobře při tom pomyšlení. Ale šlo tady o život šestnáctiletého hocha a šlo i o budoucnost celého města.

Pokud bude pan Roberts nucen odprodat svůj pozemek, během krátké doby se nám usadí ve městě lidé, o které jsme vůbec nestáli.

Sommerville býval poklidné hnízdo, možná až příliš poklidné. Železnice přinese městu nevídaný rozmach, ale spolu s ní se dostanou do města děvky, falešní hráči, povaleči, desperáti.

Už to nikdy nebude, týž Sommerville jako před lety.

Dostali jsme se ke dveřím do domu, aniž jsme někoho potkali nebo na něco narazili.

Ryšavý John vzal za kliku. Bylo otevřeno.

Věděl jsem, že rozsáhlé sklepy jsou situovány přímo pod budovou. Schody dolů vedly ze vstupní chodby.

Rozhodl jsem se, že půjdu první. Dveře trochu zavrzaly.

Co nejtišeji jsem vstoupil do chladné chodby.

Zablesklo se mi před očima, jako bych narazil do rozjeté lokomotivy.

Krutá bolest se rozlétla snad do posledního kousíčku mého těla. A pak bylo ticho. Ticho a klid. — Víc už si nepamatuji.

17. KARTA SE OBRACÍ

Nevím, jak dlouhá doba uplynula. Snad jsem slyšel nějaké hlasy, snad jsem i viděl nějaké osoby. Možná se i střílelo. Všechno mi to splývá v jedinou matnou vzpomínku, kterou si ale nemůžu nijak vybavit.

Pak jsem otevřel oči.

Kolem mě byla skoro tma. Jakési stíny se pohybovaly a střídavě mi zakrývaly a odkrývaly světlo.

Slyšel jsem i hlasy, ale chvíli trvalo, než jsem je začal rozezná-

vat.

A cítil jsem bolest. Tupou, třeštící bolest. Jako bych hlavou na-

razil na zeď.

Pohnul jsem se. Šlo to, ale bolelo mě snad všechno. Nejvíc hla-

va.

Když jsem si na ni sáhl, poznal jsem, že mám velikou bouli.

A ten svět kolem mě se točil. Tam a zpátky, jako bych seděl na

bláznivém kolotoči.

Něco mi stékalo po tváři. Krev…

Nemohl jsem se upamatovat, co se vlastně stalo. Nemohl jsem poznat, kde jsem.

Ale to světlo, to vzdálené světlo vrhalo na stěnu stíny. Stíny rovnoběžně umístěných svislých tyčí. To . jsem přece vídával denně. To přece znám.

A znám i ten hlas, který teď tak hlasitě hovoří. Je vysoký, jako by hrála flétna. Ne, flétna ne, to je špatně naladěná pikola.

Ovšem, ovšem. Už si vzpomínám.

Zvedám hlavu a vidím toho člověka. Je to takový střízlík, a přece si dovoluje mně vyhrožovat. A nejen mně, ale i všem ostatním.

Jistě, je to pan Cooper. A dívám se na něj skrz mříže. Jsme ve vězení.

„Přepočítali jste se, co?“ říká pan Cooper výsměšně.

„Ještě není všem dnům konec,“ kdosi odpovídá. I tenhle hlas znám. Je to přece Ryšavý John. „Objednávka, kterou jsem dal panu Setmanovi, platí.“

„Toho se nedočkáte,“ odpovídá pan Cooper. Bere lampu do ruky a nese ji blíž k mřížím, aby na nás lépe viděl. Jsme tu všichni. Ryšavý John, Stuart Palmer, pan Roberts i jeho nejstarší syn Bill, a pak moje potlučená maličkost. Museli mě vzít přes hlavu přinejmenším rýčem, ale zdá se, že jsem to přežil.

„Je to ale na vás krásný pohled. Napochodovali jste mi do pasti jako ovce. Kdybych tohle někomu vyprávěl, nebude mi věřit. Vyhlášený pistolník Palmer! Pche, jste nula, rozumíte? A co vy, Ryšavý Johne? Jak se cítíte? Chcete mi dát vykopat hrobeček? Prosím, můžete. Ale ležet v něm budete vy. Ráno půjdete před soud.“

„A copak proti nám máte, vy samozvaný žalobce?“ provokuje ho dál Ryšavý John. „Vy, který byste měl před zákonem prchat jako zajíc a zastavit se až někde v Saint Louis.“

„Je toho dost. Přepadení ranče je tu na posledním místě. Víc proti vám bude hovořit tento důkaz, který jsem za přítomnosti svědků nalezl na vašem ranči, pane Robertsi. Nepoznáváte to?“

Mává nám před očima jakýmsi batohem, není to v tom světle dobře vidět.

„Otevřeli jsme to až před starostou a panem soudcem. I oni se divili, když jsme napočítali dohromady skoro osmdesát tisíc dolarů.“

Osmdesát tisíc dolarů? Odkud to číslo znám? Něco mi to připomíná…

„Ovšem, právě tolik se ztratilo, když byl přepaden, zavražděn a oloupen pan Brandis. Že je to tak, podařený šerife Williamsone? Nebyl jste u toho taky, Ryšavý Johne? Ale nikdy bych nevěřil, že se k podobnému zločinu propůjčí i můj dobrý soused, pan Roberts. Neuvěřitelné spiknutí se nám podařilo odhalit. K tomu pak ještě připočteme útok na šerifa, kterého se dopustil pan Williamson. Není toho dohromady dost, abyste pozítří viseli? Objednal jste si deset hrobů, Ryšavý Johne. Skoro to nebude stačit.“

„Oblíbená kratochvíle všech ničemů,“ odsekl John. „Svou vinu svalit na jiné, jak banální.“

„On vás před soudem už ten humor přejde,“ odtušil Cooper.

Pořád jsem si nemohl všechno srovnat v hlavě. Nemohl jsem pochopit, jak jsme se všichni octli tak náhle v jedné vězeňské cele. Vůbec jsem nechápal, jak se mohlo stát, že jsme padli do tak obyčejné léčky. A pan Cooper nás musel dost nenávidět, že se rozhodl obětovat takovou částku peněz…

Samozřejmě, ty peníze budou vráceny Patricii…

Patricia! Kde je teď Patricia? Nechali jsme ji pod ochranou tří mužů. Vrátila se po pohřbu na ranč QR. A pan Cooper tvrdí, že právě tam se našly ty osudné peníze. Jako důkazy proti mně, Ryšavému Johnovi a panu Robertsovi. To stačí. Když nás tři dostane do vězení nebo na šibenici, nebude mu už nikdo stát v cestě. Stuart Palmer? Co ten zmůže? Sebere se a pojede si dál svou cestou.

„Tak na shledanou před soudem, hoši,“ usmívá se zase Cooper.

Rád bych také řekl něco uštěpačného, rád bych mu také od plic řekl, co si o něm myslím, ale nějak mi to nejde. Pořád musím usilovně přemýšlet;..

Cooper však na nic nečekal. Obrátil se a odešel. A spolu s ním i jeho čestná stráž.

Zůstali tady dva, aby nás hlídali.

Jednoho neznám, je to Cooperova gorila. A ten druhý, to je přece Charlie…

Můj bývalý pomocník. Jemu byla svěřena důležitá úloha hlídat největší zločince, kteří byli kdy ve městě dopadeni. Snad odměna za to, jak dobře sehrál svou roli. On přece byl u toho, když mi ten ničemný šerif vyzrazoval místo, kde je ukryt Tom Roberts. Je možné, že by nás Fox úmyslně zavedl na falešnou stopu?

Nechci tomu věřit, to by nedokázal. V tu chvíli by nedokázal lhát. Jsem si jist, že měl za úkol vyzradit mi vše. Proti očekávání jsem naléhal trochu víc, než předpokládali. Cooperovi se to hodilo.

A tam na ranči už na nás čekali.

Tom Roberts snad byl skutečně ukryt ve sklepě, snad ne. To není rozhodující. Musí nás zajímat, kde je teď.

Obávám se nejhoršího. Je jedním z bezprostředních svědků Cooperova řádění, a jak jsem poznal Coopera, nejlepší svědek je mrtvý svědek.

„Ksakru, já až tě jednou dostanu do spárů, Coopere,“ skřípal zuby Roberts, ale nebylo mu to nic platné. „Stáhnu z tebe kůži v proužcích. Co jsi udělal s mým klukem?“

„Hubu držet!“ nechal se slyšet Charlie. Měl službu snadnou. Mříže v našem vězení byly vskutku bytelné. Neměl nás proč hlídat, bylo to od Coopera jen takové gesto. Druhý strážce si ostatně lehl na kavalec a dal najevo, jak vážně tuto službu bere.

A tak jsem se postupně dozvěděl, co se vlastně na ranči XX stalo. Mě a Ryšavého Johna lapli hned v chodbě. Nemazlili se s námi, oba jsme dostali přes hlavu, patrně pažbou. Když jsme; pak dlouho nevycházeli, šli se po nás podívat Palmer a rančer. Dopadli stejně, a mladého Robertse chytili pak už snadno. Hodili náš na vůz a odvezli do města.

Teď byly asi tři hodiny ráno. Dostal jsem do hlavy pořádný úder. V bezvědomí jsem byl pár hodin. Když jsem se chtěl postavit, cítil jsem, že mě nohy neunesou.

„Copak pan soudce je schopen nás odsoudit? Vždyť to všechno je hanebná lež,“ prskal Roberts.

Chudák, nedokázal si uvědomit, čeho je člověk schopen, když mu někdo vyhrožuje.

Bavili jsme se potichu, tohle Charliemu nevadilo. Víceméně jsme si ale mohli povídat o tom, jak jsme to měli udělat, aby vše dopadlo jinak. A pak jsme se ještě mohli radit, jak budeme postupovat před tím samozvaným soudem.

Pouze Stuart Palmer mlčel. Jako by sám ještě nemohl věřit tomu, co se mu stalo. Poprvé podlehl, a to přímo hanebně. Bez jediného výstřelu! V tváři se mu nepohnul ani sval.

Pan Roberts naproti tomu působil velice impulzivně. Nebyl k utišení, polohlasem nadával a nemohl přijít na jméno nikomu, počínaje starostou a konče pastorem Hayesem.

A přece, přestože mě silně bolela hlava, nepovažoval jsem situaci za beznadějnou. Hlídali nás jen dva. Spící pistolník a Charlie,

Neviděl jsem v životě nervóznějšího strážce, než byl Charlie. Přecházel po mé bývalé kanceláři sem a tam. Co chvíli sahal na pouzdro s koltem. Ostražitě hleděl do cely. Chvílemi bral do ruky lampu a svítil si na nás. Nepromluvil ale ani slovo.

Charlie Kozlowski byl naše poslední naděje, že se dostaneme

ven.

Když jsem si už byl jist, že druhý strážce tvrdě spí, posunkem jsem přivolal Charlieho.

Zastavil se asi dva yardy od mříží.

„Charlie,“ oslovil jsem ho. „Ty věříš tomu, co tady říkal ten Cooper?“

„Nesmím se s váma bavit, pane Williamsone,“ odpověděl.

„To je možné, Charlie. Cooper tě skutečně poctil velkou důvěrou. Všechna čest. Ale copak ty věříš tomu, že jsme přepadli a oloupili pana Brandise?“

„Já musím věřit tomu, co říká šerif.“

„A kdo je tady šerifem?“

„No přece pan Fox.“

Byla to prostoduchá duše, ten Charlie.

„Charlie, ty přece dobře víš, že jsem pana Brandise nemohl přepadnout ani já, ani Ryšavý John. V té době jsme přece byli na ranči pana Coopera. Copak jsi nás tam neviděl?“

Charlie se poškrábal na hlavě. Trochu mu to začalo přemýšlet.

„Už si pamatuješ? Bylo to přece ve středu dopoledne, zrovna jsi u pana Coopera nastupoval do práce. A my tam přijeli. Já a tady Ryšavý John. A v té době, deset mil daleko, někdo střílel na pana Brandise. Už tomu rozumíš?“

„No jo, ale kdo to teda byl?“

Charlie se opravdu hodil jen na to, aby odváděl do basy opilé kovboje. Síly měl na to dost. Ale přemýšlet, to po něm nikdo nemohl moc chtít.

„Jestli se to chceš dovědět, tak mi podej klíče.“

„Ale to by se pan Cooper zlobil.“

„Já věřím, že by se pan Cooper zlobil. Ale já se pak na tebe zlobit nebudu.“

„Ale to nejde,“ oponoval mi znovu Charlie. Věřím tomu, že kdybych do něj hučel ještě půl hodiny, snad by mi ty klíče i podal. Jenže ten hlasitý hovor probudil spícího pistolníka.

Posadil se na dřevěném lůžku, a když viděl, kde Charlie stojí, spustil:

„Hej, ty zelenáči, jdi od těch mříží. Jsou to zatraceně nebezpeční chlapi.“

Charlie stál a nehýbal se.

„Tak co bude?“ vyštěkl ten muž. Bylo znát, že si večer dost přihnul.

„Ještě nikdo tady v tomhle městě neřekl Charliemu, že je zelenáč.“

„No tak se nepotento,“ zavrčel pistolník.

Bůh ví, co se v tu chvíli v Charlieho mozku odehrávalo. Náhle se mi podíval přímo do očí.

Jiný člověk na jeho místě by poslechl. Co jiného mu zbývalo? Ale Charlie pořád slyšel ta urážlivá slova. Snad chtěl toho chlapa odrovnat sám, ale pak spatřil mne. Pravou rukou jsem se držel mříží.

Charlie chňapl po koltu.

Stál k pistolníkovi zády, a ten dost dobře nevěděl, jak si jeho pohyb vysvětlit. Když to pochopil, bylo už pozdě.

V tu chvíli jsem držel Charlieho kolt v ruce.

Pistolník ještě stačil hmátnout po pažbě. Protože ale ležel, měl revolverový pás přece jen dost daleko. Válel se na zemi. Sehnul se k němu, aby už nikdy nevstal.

„To bylo skvělé, Miku,“ podotkl Ryšavý John. „Klíče, Charlie,“ vykřikl jsem. Přistoupil k mřížím. Poklepal jsem mu po rameni.

„Jsem rád, Charlie, moc rád. Je nás teď o jednoho víc.“

„Dělejte, za chvíli je tady Cooper,“ vrčel stále dost nervózní Roberts.

Ale v tu chvíli se ozvalo z ulice veselé halekání opilých hlasů, doprovázené několika výstřely do nebes. Skupina opilců vycházela ze saloonu a dávala tak průchod svým pudům.

Můj výstřel tedy nemohl být nikomu nápadný.

Charliemu se klepaly ruce, ale nakonec se mu podařilo mříže odemknout. Vyhrnuli jsme se ven.

Naše zbraně ležely na hromadě. Uskladnili je tady spolu s námi. A navíc jsem tu měl k dispozici skříň plnou střeliva a další dvě pušky. Měli jsme teď každý jeden revolver, Ryšavý John a Stuart Palmer jako nejlepší střelci ještě pušku.

Na východě se právě objevilo slunce.

Rozhodující bitva mohla začít.

18. JAK SI OTEVŘÍT NA HLAVNÍ

TŘÍDĚ STŘELNICI

„Kde je teď Cooper, Charlie?“

„Nevím,“ pokrčil rameny nebohý hoch. Překročil právě svůj Rubikon a byl z toho ještě rozechvělý.

„Myslím, že bychom odtud měli co nejdřív vypadnout,“ soudil pan Roberts.

„To ano, ale s rozmyslem,“ namítl Ryšavý John. „Není třeba, aby nás Cooperovi hoši postříleli jako králíky. Radši bych, kdybychom využili moment překvapení.“

Stuart Palmer mlčky přikyvoval.

„Charlie, budeš pro nás muset udělat ještě něco,“ řekl Ryšavý John. :

„Co to bude, pane?“

„Půjdeš do saloonu Čtyři esa. Počítejme, že tam Cooper sedí zalezlý. Musíš ho dostat ven. Coopera i jeho chlapy.“ .

„Ale pane, když já nevím, já bych to měl…“

„Půjdeš tam a řekneš jim třeba, že jsme se vzbouřili a dostali jsme se ven. Ostatně, to nebudeš ani moc lhát.“

„A oni mě na místě zastřelí.“

„Pochybuju. Budou hledět, aby předešli nejhoršímu. Uvědom si, jaký z nás musejí mít strach.“

Kdo by se podíval z oken saloonu Čtyři esa, který byl přímo přes ulici, viděl by, jak se trousíme pomalu ven.

Stuart Palmer zalehl na střeše.

Já zaujal své tradiční místo za rohem, přesně odtamtud jsem předevčírem večer vyřídil našeho prvního soka.

Ryšavý John si vybral místo po levé straně, ukryt za hromadou harampádí v boční uličce.

Oba Robertsové zůstali za opevněnými okny šerifovy kanceláře.

Poklepal jsem Charliemu po rameni. Byl smířen se vším a navíc tak vyděšený, že mu Cooper bude určitě věřit všechno.

Přes ulici Charlie klusal. Bylo to nutné, zpráva je přece spěšná.

Ze saloonu Čtyři esa se ozývalo piano a ojedinělé výkřiky. Bylo tam tedy ještě veselo.

Rozhodující chvíle nastávala.

Charlie vyběhl ty tři schody na chodník. Mírně klopýtl, ale udržel se na nohou. Dotkl se ještě pouzdra s koltem, jako by mu teď zbraň mohla pomoct, a pak vešel dovnitř.

Slunce se začínalo drát na oblohu. Domy vrhaly na ulici neuvěřitelně dlouhé stíny. Byla protivně lezavá zima, ale mně se ruce potily vzrušením.

Nečekali jsme ani minutu.

Zaslechli jsme rychlé kroky a chřestění ostruh. Na chodník ze saloonu vyběhl první muž, potom druhý, třetí a čtvrtý.

Naše lest se podařila.

Když jich bylo venku osm, zahájil Ryšavý John palbu z pušky. Během dvou vteřin se hlavní třída proměnila v peklo.

Slyšel jsem pravidelný rytmus opakovačky, kterou držel v rukou Stuart Palmer. Jeho ruka se nemýlila. Právě tak účinná byla střelba Ryšavého Johna. My ostatní měli jen revolvery, ale i na těch třicet čtyřicet yardů dokázaly dost.

Muž, který běžel v čele, klesl k zemi s třemi střelami v těle. Patrně ani nevěděl, jak si ho smrt našla.

Následoval ho pistolník v černém oděvu Cooperovy stráže. Vzal jsem si ho na mušku já, ale myslím si, že mé výstřely ho nezasáhly. Zdálo se mi, že padl ještě dřív, než jsem vystřelil.

Třetí dostal nejdříve ránu do nohy. V pádu stačil ještě vystřelit, ale než dopadl, našla si ho jiná kulka.

Čtvrtý byl mrtev na místě. Přesně mířená střela mu prostřelila čelo.

Čtyři další se stačili vyhnout a zalehli za složenou hromadu dřeva, která tam ještě zbyla po tesařích.

Leželi přibiti k zemi a neměli jedinou šanci se zvednout. Stuart Palmer a Ryšavý John s puškami v rukou byli pány situace.

Ti, kteří ještě nestačili vyběhnout do ulice, se překotně vraceli z chodníku do saloonu, ale jednomu z nich už to nepomohlo. Zůstal ležet na dřevěné podlážce.

Během jedné minuty přišel nepřítel o pět lidí, další čtyři leželi přibiti k zemi a byli prakticky neškodní.

Ale někde v útrobách saloonu jich bylo ještě dost.

Střelba neustávala, ale tentokrát se už ozývala z obou stran ulice. Saloon ale nebyl vůbec vhodný jako úkryt. Měl velká okna, za kterými se střelec těžko mohl schovat.

Sklo se sypalo k zemi, systematicky tříštěno našimi výstřely.

Na druhé straně se už delší čas neukázala ani hlava a střelba byla jen sporadická.

Ale dostali jsme se do patové situace. Takhle by boj zůstal nerozhodnut a my byli rozhodnuti s Cooperem skoncovat jednou provždy.

On sám se samozřejmě neukázal, zůstal zalezlý někde jako krysa v noře.

Měl jsem strach o Charlieho. Splnil svůj úkol dokonale, ale teď zůstal tam mezi těmi zlotřilci a musel předstírat, že je na jejich straně.

Domluvil jsem se pohledem s Ryšavým Johnem. Ten kývl na Palmera.

Stuart měl za úkol nás krýt, zatímco budeme přebíhat ulici.

Vztyčil jsem se, právě tak John, ale v tu chvíli se mi kolem uší spustila doslova kanonáda. Nevydržel jsem to a musel jsem zalehnout. Pochopil jsem, že kdosi střílí z protější střechy.

Ale všiml si toho i Stuart Palmer. Stačil jeden výstřel a k zemi se řítilo černě oděné tělo. Soupeř přišel o šestého muže.

A pak se ozvaly další dva výstřely. Od saloonu. Zněly nějak divně. Až později jsem pochopil, že tentokrát nemířily ze saloonu ven.

Kdosi vyběhl na chodník. „Nestřílejte, je to Charlie!“ vykřikl jsem.

Někdo z našich už to nestihl, střela však Charlieho minula.

Pálili jsme do oken o sto šest, aby během těch pár vteřin se nikdo z protější strany neodvážil po Charliem střílet.

Byl to od Charlieho šílený výpad, a přece byl k něčemu dobrý. On totiž nechtěl jen tak bezhlavě utíkat. I v této chvíli nám chtěl pomoci. Dostal se do zad těm čtyřem, kteří leželi za hromadou prken.

Dva tam zůstali skoseni jeho palbou, další dva museli vstát, a tím se stali terčem pro naše pušky.

Charlie běžel přes ulici jako ohař. Konečně byl vedle mne.

„Tak jaké to bylo, pane Williamsone?“ zeptal se a oči mu zářily štěstím.

Už jsem ho chtěl pochválit, když jsem si všiml, že; mu hruď mokvá červenou barvou.

„Dobrý, že jo?“ dodal a pak klesl k zemi. „Hrome, Charlie, co je s tebou?“ vykřikl jsem a sklonil jsem se k němu. Ucítil jsem palčivou bolest v rameni.

I mne si našla jedna kulka.

Nebylo to tak zlé, jak se mi zpočátku zdálo. Horší to bylo s Charliem. Nezdálo se, že by kulka zasáhla srdce, ale potřeboval rychle doktora.

Nebylo však možné, abych opustil své stanoviště

Ale tu se nám dostalo pomoci z jiné strany. Po ulici se náhle přehnal jezdec.

Nevěděli jsme, kdo to je, proto jsme po něm nestříleli. Ani naši protivníci. Když projížděl pod okny Cooperova saloonu, seskočil na chodník a poslal celý zásobník revolveru dovnitř. Pak se přikrčil ke stěně, takže ho nemohli zasáhnout.

„Hrome, to je přece náš Jered!“ vykřikl Roberts, který se v tu chvíli vyřítil i s Billem z mé kanceláře.

Bylo to šílenství, ale udělal jsem vzápětí totéž. Následoval mne i Ryšavý John, zatímco Stuart Palmer nám čistil cestu výstřely shora.

Rozrazili jsme dveře do saloonu.

Tam stáli čtyři muži a měli tolik rozumu, že drželi pracky nad hlavou.

Bleskově jsme je odzbrojili.

U zdi seděl s obvázanou nohou i rukou dvoudenní šerif Clifford Fox. Také dával najevo, že se vzdává.

Strhl jsem mu z vesty to, co na ni nepatřilo, a připnul si to sám. Ale to už jsme věděli, že nám ta největší kořist upláchla.

Cooper před deseti minutami vzal roha. Kam odjel, nikdo nevěděl.

19. KRUTÁ DAŇ

ZA SPRAVEDLNOST

Vyšel jsem na chodník.

Tam uvnitř saloonu, ač bylo ráno, bylo dusno. Aspoň mně se zdálo, že je tam dusno. Nemohl jsem vydržet uvnitř toho těsného prostoru, potřeboval jsem na vzduch.

Podívaná na ulici byla milejší supímu než lidskému zraku.

Kam jsem se podíval, tam se povalovaly mrtvoly. Obyvatelé Sommervillu, ač jistě přestřelku dobře slyšeli, seděli zalezlí ve svých obydlích. Kanonáda dávno utichla, a přece se nikomu zatím nezdála ulice bezpečná.

Robertsové odváděli zajatce do vězení. Nemusel jsem s nimi, klíče měli.

Tam naproti, na druhé straně ulice, stál na střeše Stuart Palmer, jako by nechtěl věřit tomu, že už je konec. Pokynul jsem mu rukou a zavolal na něj, že už může slézt. Ještě jsem chtěl dodat, že hlavního ničemu si budeme muset vyzvednout někde jinde, ale už jsem to nestihl.

Stuart Palmer pozvedl ruku na znamení, že slyší. Pak mu puška vypadla z ruky.

Trvalo to jednu, snad dvě vteřiny, než se jeho tělo začalo kácet.

Bez jediného výkřiku se zřítil do ulice.

Byl mrtev jistě ještě dřív, než dopadl na zem. Zůstal ležet na zádech, s očima široce rozevřenýma. Z úst mu vytékal pramínek krve.

Vmžiku jsem se nad ním sklonil, ale veškerá pomoc už byla marná. Střela, nepochybně zbloudilá, ho zasáhla těsně vedle srdce.

Musel být zasažen snad v začátku naší přestřelky. Bylo obdivuhodné, že tak dlouho dokázal držet pozici a střílet a střílet. Nepochybně to byl on, kdo svými přesnými zásahy mnohým z nás dnes po ránu zachránil život.

Slavný pistolník, čestný muž, skončil svůj život v mladém věku na ulici města Sommervillu.

A když jsem pohlédl směrem ke své kanceláři, viděl jsem, jak se pan Roberts se svými syny sklání nad jiným nehybným tělem. Byl to nebohý Charlie, ani jemu už nebylo pomoci.

Přece jen si vyčištění města od zločinců vyžádalo dvě oběti. Chudák Charlie. Včas poznal správnou cestu, a osud se mu takto odvděčil.

Bylo mi z toho nanic.

Úplně jsem zapomněl na své prostřelené rameno. Teprve teď, když jsem viděl tu bídu kolem sebe, začalo pálit jako čert.

A do toho se začaly vybavovat další otázky:

Kam uprchl ten ničema Cooper alias Grass? Jaké úklady ještě strojí?

Kde je ukryt ubohý Tom Roberts? Zatím se neobjevil… A kde je Ryšavý John?

On byl víceméně hlavní postavou této tragédie, a teď někam zmizel. Poté, co byli zajati poslední Cooperovi muži, už se na ulici neobjevil…

Snad se mu také něco nestalo? Ne, to by už bylo příliš.

Sebral jsem Palmerovu pušku a vběhl jsem do saloonu. Uvnitř to vypadalo jako po tornádu. Převrácené stoly, rozbité sklo, vytlučená okna, všude střepy a trosky. Poničené zábradlí, na schodech krvavá stopa. Ležely tu tři mrtvoly.

Jinak nikdo. Ryšavý John tu nebyl.

A přece v saloonu bylo ještě nedávno veselo. Pokud tu ještě po ránu byli hosté, buď utekli zadem, nebo se schovali v poschodí.

Nabil jsem pušku i revolver a vydal se po schodech nahoru.

Tam to vypadalo přece jen lépe, ale ta těžká vůně parfémů mi byla daleko méně příjemná než zápach střelného prachu. Žil jsem už dlouhá léta zvráceným životem. Měl jsem raději zbraně než ženy…

Vzadu ze dveří vykoukla jedna polooblečená slečna. Když mě spatřila, vyjekla a zalezla. Asi tam nebyla sama. Možná že se Cooper skrývá právě tam. Bylo by to tomu zbabělci podobné, schovávat se za ženské sukně.

Vydal jsem se tím směrem, ale nedošel jsem tam.

Míjel jsem otevřené dveře. Nahlédl jsem dovnitř a strnul jsem.

Byl to bohatě zařízený dámský budoár. Bylo tam snad všechno, co si bohatá a marnivá žena naší doby může jen přát. Zrcadla, pudřenky, stolečky, vázičky, dečky…

Ale bylo tam také lůžko a na něm ležela žena. A vedle ní, polokleče, polosedě — Ryšavý John…

Nechtěl jsem rušit, ale Ryšavý John mě zahlédl. Pokynul mi, abych vešel.

Později jsem pochopil, že na to, co se v tom pokoji odehrávalo, potřeboval svědka.

Tu ženu, která ležela na lůžku, jsem viděl jen jednou v životě.

Byla to Maud, patrně zákonná Johnova manželka.

John měl všechny důvody ji nenávidět, ale z jediného pohledu na něj jsem vše pochopil. Prese všechno, co mu udělala, ji stále ještě miloval.

A pochopil jsem i další. Ta žena umírala. I ji zasáhla nemilosrdná střela.

„Kdo ti to udělal, Maud?“ ptal se John. Jeho tvář byla křídově

bílá.

„On, Johne. Ten ničema,“ zašeptala.

„On?“ řekl s nenávistným tónem John.

„Ovšem. Ezra…“

„Jak se ve skutečnosti jmenoval?“

„Grass, tak, jak se ti představil… Měl podíly v akciích té spo-

lečnosti, kterou tě donutil koupit… Tam musel být registrován pod svým jménem. Jinak měl snad stovky… pseudonymů. Tady se jmenoval Cooper…“

„A proč tě chtěl…“ John těžce polkl. „Proč tě chtěl zabít?“ .

„Copak nevidíš? Podívej se tamhle,“ a ztěžka zvedla ruku. Ukazovala kamsi do rohu místnosti.

Ze skříně kdosi vytáhl velkou pokladnu. Musela být těžká, snad sto nebo sto dvacet liber. Nechtěl jsem věřit, že by s ní takový střízlík jako Grass pohnul. Ale bylo to tak. Dvířka pokladny byla otevřená a vedle ní ležely klíče.

A uvnitř, snad jako výsměch všem, co sem přišli, ležel jediný stříbrný dolar…

„To nebyly jeho peníze,“ říkala Maud. „Bylo tam i těch devětasedmdesát tisíc, které uloupil nebohému Brandisovi. Nikdy jsem nechtěla uvěřit, že by se dopustil tak strašlivého zločinu. Byly tam i další peníze. I ty, co vyhrál tady v herně, i jinde. I ty tvoje, Johne. Snad dvě stě tisíc dolarů. I rodinné šperky rodiny Pristleyů.“

„Ale kam ten zloduch utekl, Maud? Kam?“

„Nevím, Johne… Počkej, neodcházej ještě. Chci, abys věděl všechno. Víš, Johne, byl to opravdu můj… bratr. Chtěl, abych s ním odjela. Nechtěla jsem. Řekla jsem mu, že už mám dost těch jeho zločinů. Řekla jsem mu, že ho udám. Tloukl mě, nadával mi. Nepomohlo to. Měl revolver. Nenapadlo mě, že to udělá. Ezra nemá dědice, sepsal závěť v můj prospěch. Ty peníze patří samozřejmě tobě a slečně Brandisové, ale ranč, ranč…“ Odmlčela se a na chvíli zavřela oči. „Ranč, Johne, ranč je tvůj. Berte to jako… prohlášení umírajícího. To jsem ráda, že je tady… svědek.“

„Maud!“ vykřikl John. Zbytečně. Už ho nemohla slyšet.

Ještě nikdy jsem neviděl Ryšavého Johna v tak pohnutém stavu. Stál bez jediného pohybu a krve by se v jeho tváři nedořezal. Jen ruce se mu bezděčně pohybovaly, prsty se mu křečovitě svíraly v pěst a zase rozevíraly.

Z ulice do místnosti pootevřeným oknem doléhal ruch. Slyšel jsem dusající koně, pokřikující lidi, odjíždějící vůz.

Nic z toho nevnímal John. Zdálo se, že hledí někam do prázdna. Kdoví, co prožíval v těch dvou nebo třech minutách, než se vzpamatoval.

„Odjíždí vůz,“ zašeptal potom.

Přece jen něco vnímal. Jeho uši slyšely právě to, co potřebovaly.

„Odjíždí vůz,“ opakoval po chvíli. „Miku, pověz mi, odjíždí v tuto hodinu ze Sommervillu dostavník?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Pak je tu jen jeden člověk, který v tomto městě nejezdí na koni.

To je on, příteli,“ řekl chladně.

Vzal do ruky pušku a klidně doplnil v zásobníku náboje. Pak zkontroloval své revolvery.

„Jedeme za ním,“ řekl rozhodně.

„Vezmeme s sebou Robertsovy?“

„Ne, jen by nás zdržovali. Tohle je můj boj a musím si jej vybojovat sám. Ty jsi ve městě představitelem zákona, proto tě vezmu s sebou. Robertsovi už svůj boj o pozemek vyhráli. Teď jde jen o spravedlnost. A ten ničema Grass nesmí uniknout.“

Kočár jsme zahlédli na obzoru. Téměř neviditelný kočí hnal koně šíleným tempem k Seetownu.

Grass zpanikařil, to bylo zřejmé. Jeho útěk byl nesmyslný. Svou hru v Sommervillu už dohrál a útěkem vlastně přiznal veškerou vinu.

Neštvali jsme koně. Věděli jsme dobře, že Grassovo spřežení se musí unavit.

Jeli jsme za ním s dostatečným odstupem, a zhruba po půldruhé hodině se vzdálenost začala snižovat. Nebylo pochyby, že uprchlík už o nás věděl.

Brzy jsme slyšeli hlasitý pokřik a rány bičem. Koně jistě mleli z posledního.

Objeli jsme kočár. John zleva, já zprava. Oba jsme si kočího vzali na mušku.

Byl to on, jak jinak. Sám pan Grass alias Cooper. On, který se vždy nechával vozit jako ten největší pán, teď seděl na kozlíku a řídil.

Ale v rukou nedržel jen opratě. Měl také revolver. Týž revolver, kterým zabil svou sestru. V jeho očích jsem zahlédl pohled šílence.

Neseděl na kozlíku sám.

A právě to nám zabránilo, abychom s tím ničemným střízlíkem okamžitě skoncovali. Grassův revolver totiž mířil přímo na hlavu svázaného Toma Robertse.

Koně, které už nikdo nehnal vpřed, zvolňovali. Kočár nadskakoval na nerovné cestě.

„Vraťte se do města, Johne!“ zapištěl Grass. Ruka s revolverem se mu chvěla.

Seděl na levé straně, Toma měl napravo od sebe. Grass byl obrácen k Johnovi, mě neviděl, ale stejně jsem nemohl nic dělat. Střílet jsem se neodvážil. Mohl jsem z koně přeskočit na kozlík, ale hoch by mi při zákroku překážel.

„Obraťte hned koně a vraťte se zpět, jinak budu střílet.“

„Byl by to tvůj poslední výstřel, ničemo,“ zasípal John. „Dobře víš, že neunikneš.“

Grass se zasmál. Z toho smíchu šel strach. Pochopil jsem, že je schopen své hrozby uskutečnit.

Tom Roberts byl při vědomí. Provazy bylo jeho tělo omotané tak, že se podobalo pytli. Ústa měl zavázána šátkem. Došlo mi, že ho Grass celou dobu ukrýval právě v tomto kočáru. Byli jsme hlupáci.

Rozhodně se mi příčilo naslouchat příkazům nějakého přivandrovalce, ale měli jsme v rukou život šestnáctiletého chlapce.

John cosi pokřikoval na Grasse a já pochopil, že tak činí záměrně. Ovšem, skutečně jsem hlupák.

Zpomalil jsem koně a přiblížil se ke kočáru. Chtělo to jen trochu odvahy, ale strach jsem brzy překonal. Zachytil jsem se vzadu, kde měl Grass objemný kufr, a přeskočil jsem na kočár.

Vůz se trochu zhoupl, ale Grass si toho nevšiml.

Vyšvihl jsem se na střechu. Pomalu jsem se po ní plížil. Bylo důležité, aby o mně Grass nevěděl.

Konečně jsem ho zahlédl. Stále ještě řval na Johna ale revolverem už chlapce neohrožoval. Ale aby John použil revolver, to bylo riskantní.

Vše záleželo na mně. Už už jsem se chtěl natáhnout a vyrvat ničemovi revolver z rukou, když tu se pohnul Tom.

Jeho pouta přece jen nebyla tak pevně utažená, jak se zdálo.

Prudce švihl oběma spoutanýma nohama. Tento pohyb ho smetl z kočáru na zem, ale současně obloukem vyletěl do vzduchu Grassův revolver.

Grass vztekle zavyl a natáhl se po zbrani. Vzápětí se poroučel na druhou stranu.

Ke svému velkému překvapení jsem zůstal na voze sám.

Sesmekl jsem se na kozlík a v poslední chvíli jsem zachytil opratě. Brzy se mi podařilo unavené spřežení zastavit.

Seskočil jsem a pomalu jsem se vracel zpět. Byl jsem svědkem zajímavého výjevu.

Na zemi ležel svázaný Tom Roberts, asi dvacet yardů před ním stál skrček Grass.

V ruce měl opět svou zbraň. I na tu dálku jsem viděl, jak se mu ruka třese.

Proti němu pomalu kráčel Ryšavý John. Ruce měl za opaskem, kolt v pouzdře.

Grass střílel.

Jedna rána, druhá, třetí.

John postupoval pomalu dál, už byl snad jen dvacet yardů dale-

ko.

Nevěděl jsem, kde se v Johnovi brala ta jistota, že ho ten ničema

nezasáhne.

Čtvrtá rána.

John stál pět kroků od Grasse.

Neříkal nic. Grass stál proti němu, ozbrojen, ale už se neodvážil vystřelit.

„Objednal jsem si pro tebe hrob,“ řekl sveřepě John. „Chtěl jsem s tebou zacházet jako křesťan, ale ty ses projevil jako pes. Jako zbabělý kojot jsi žil a tak také zemřeš. Tvoje tělo tady necháme supům. Tvůj hrob… tvůj hrob bude pro někoho jiného. Ty si nezasloužíš odpočívat v jeho společnosti.“

Kdo ví, co se v tu chvíli honilo ničemovi hlavou. Ještě jednou pozvedl revolver.

Grass namířil revolver proti sobě a našel v sobě tu odvahu, že stiskl spoušť.

John si odplivl a do jeho těla ani nekopl. Pro něj přestal Grass existovat.

Hoch přežil zajetí i cestu bez zranění, měl jen pár odřenin, které si způsobil při pádu z vozu.

A uvnitř vozu… Málokterý poštovní dostavník měl tu čest vézt tolik peněz a zlata jako tenhle titěrný vozík.

John hleděl smutně na tu hromadu dolarů. „Zatracený prachy,“

řekl.

Na chvíli se odmlčel. Bylo to za námi.

Po dvou hodinách jsme Toma předávali šťastnému otci. Vešli jsme do saloonu. Do našeho starého saloonu.

Johnny Black se otáčel za pultem. Byl spokojen. Zase měl nával.

Byl to náš starý dobrý saloon — se vším všudy. Vzadu se oháněl rozbitou židlí — Kenny Scott. Zůstal stát jako solný sloup.

Pak odhodil židli a nastavil ruce.

„Já vím, šerife,“ sklopil hlavu.

„Kenny, seber se a zmiz na ranč,“ řekl jsem mu ostře. „Jinak tě skutečně nechám zavřít, a bude to tentokrát horší.“

Jako by nevěřil vlastním uším. Narazil si klobouk do čela a zmizel takovou rychlostí, až jsem se nestačil divit.

„Pane Setmane,“ obrátil se John k majiteli pohřebního ústavu, když zahnal žízeň. „Je sobota poledne. Pokud se nemýlím, objednával jsem si na tuto dobu u vás pohřeb. A k tomu pak ještě jedenáct hrobů.“

„Ano, pane, jistě, dobře si na vaši zakázku pamatuji.“

„A chtěl jsem po vás, abyste na náhrobní kámen nechal vyrýt nápis Ezra Cooper, že?“

„Ano, pane, je to tak, ale jistě pochopíte, že při tom, co se odehrávalo ve městě, jsem se jaksi neodvážil… tedy… něco takového dělat, že?“

„To je dobře, pane Setmane, to je dobře. Na tom náhrobku bude totiž vyryto něco jiného. Bude tam jméno — Maud Pristleyová… A těch dalších deset hrobů… Ty už nepotřebuju. Supové se o ně postarají. Zálohu si ponechte.“

Hodil barmanovi dolar a pomalu odcházel ze saloonu. Hleděl jsem za ním.

Snad náhodou potkal na ulici děvče. Pátravě se na ně zahleděl. Byla to Patricia Brandisová. Podivnou shodou okolností se

Ryšavý John stal právě majitelem ranče, který dříve patřil jejímu otci.

A jak jsem je tak vedle sebe viděl, napadlo mě, že by jim to spolu docela slušelo.

Ale to už je jiný příběh.