Josef Pecinovský (Mike Williamson)

Ryšavý John 04. Ryšavý John a Černá smečka

1. CIZINEC V SOMMERVILLU

Zašel jsem si do saloonu na jednu či dvě skleničky whisky. Měl jsem k tomu několik dobrých důvodů.

Především ten, že bylo horko a já potřeboval osvěžení.

Za druhé dobře vím, že neškodí občas prohodit pár slov s občany, což se u ochránce veřejného pořádku předpokládá. Kde jinde mám v tomto počasí občany hledat?

Nu a za třetí pak také proto, že jsem tam chtěl jít navzdory jistým morbidním názorům.

Žijí totiž v našem městě lidé, kteří jsou přesvědčeni, že šerif musí být vždy vzorem ctnosti a morálky. O té ctnosti a morálce mají ovšem své představy, dané bigotní výchovou a puritánskými mravy. Vůbec nepředpokládají, že by takový šerif mohl mít i neškodné lidské slabůstky, jako je třeba chuť na jednu nebo dvě sklenice whisky.

Pokud je strážce zákona přistižen, že sedí v saloonu a má u ruky sklenku, nebo snad, nedej bože, usedne ke kartám, je zle. Všetečná osoba běží za starostou a proříznutá ústa referují o tom, co oči viděly a uši slyšely. Mám s tím občas potíže.

Všetečná osoba číslo jedna je ve městě všeobecně známa. Jmenuje se slečna Moorcocková, je jí přes šedesát a mohla by sloužit jako tisková agentura.

Nu, zavolal si mě starosta.

Jsem šerifem v Sommervillu, a když si to starosta přeje, musím si s ním jít popovídat. Ať je to pro obě strany jakkoli nepříjemné. A tak jsem k němu šel.

Když jsem přecházel ulici, spatřil jsem, jak od západu přijíždí na malém koníku cizinec.

Příliš jsem si ho nevšímal, jen mi hlavou vrtala otázka, proč má tak malého koně. Pak jsem ho pustil z hlavy.

„Podívejte, Williamsone,“ řekl mi starosta Doyle. Byl to už přece jen starší pán a chtěl mít klid.

„Nemyslíte, že to s návštěvami saloonu trochu přeháníte? Prý se vůbec nestaráte o to, aby byl v městě pořádek…“

Chápal jsem, že starosta musel být toho dne v obzvláště špatné náladě. Od rána ho bolely zuby, a k tomu ještě musel naslouchat

mravoučným řečem. Té Moorcockové neunikne vůbec nic. A už vůbec nic si nenechá pro sebe.

Starosta věděl, jak se věci mají, musel však myslet na příští volby a nemohl si dovolit podobně snaživé občany odbýt. A tak jsem to pravidelně odnášel já. I když pořádek ve městě byl.

„Nebyl jsem v saloonu ani nepamatuju,“ bránil jsem se, třebaže jsem si dobře pamatoval, že jsem tam zašel včera a že tam seděl i pan starosta.

Ale to se jaksi nepočítalo, starosta má na pití nárok. Šerif ne.

Ten je přece ve službě dvacet čtyři hodin denně.

Doyle spustil kaskádu slov. Jako by nahlédl do slovníku slečny Moorcockové.

Chvíli jsem se snažil souhlasně kývat hlavou. Zdálo se, že starosta je sám se sebou spokojen. Tímto pohovorem splnil svou povinnost. Vše mělo nadále zůstat při starém. Aspoň jsem si to myslel.

Jenže díky tomu, že jsem starostovy výtky nedbal, byl jsem svědkem události, která měla na pár dní změnit nudný běh života v našem městečku Sommervillu.

Jak už jsem řekl, zašel jsem si do saloonu na skleničku.

Bylo vedro jako v parní lázni. Ulice tonula v přívalu prachu a kdo mohl v tuto denní hodinu sedět v saloonu, hasil už dávno žízeň. Ale těch, co si to mohli dovolit, nebylo zas tolik,

Našel jsem tam jen pár pobudů, kteří u sklenky nejlevnější pálenky dokážou prosedět půl odpoledne. Pak tam seděli dva obchodníci, kteří městem jen projížděli, truhlář Moore a dva nebo tři muži, které jsem neznal jménem.

Nedivte se, že jsem je neznal. Od té doby, co se v Sommervillu seběhly události kolem návratu Ryšavého Johna, město se pořádně rozrostlo. A každý den se sem stěhovali další a další.

Sommerville už nebyl tím Sommervillem co kdysi. Ale něco ze starých časů tady zbylo. O tom jsem se měl v příštích dnech přesvědčit víc, než mi bylo milé.

Tlustý barman s rozpaky pozoroval nepříliš početnou klientelu a těšil se na večer, kdy přitáhnou honáci z okolních rančů.

Teprve když jsem si se sklenkou sedl ke stolu a rozhlédl se kolem, povšiml jsem si další osoby.

Vypadala jako mechem porostlá skála.

Jako grizzly, kterého právě vyhnali z doupěte. Ten člověk snad ani nemohl projít dveřmi.

Opíral se o barový pult tam vzadu, kam už téměř nedopadalo denní světlo.

Říkám, stál tam a opíral se o pult, ale spíš to vypadalo, že se pult snaží povalit. Měl dobrých dvě stě padesát liber živé váhy, a to nepřeháním. Výšku bylo těžké odhadnout, protože pro jeho lokty byl pult příliš nízký, a tak ta obří postava stála poněkud shrbená.

Zpod klobouku naraženého hluboko do tmavých očních důlků na mne zíral kulatý obličej, jemuž dominoval knír. Dlouhý, předlouhý knír, přečnívající na obě strany hladce vyholených tváří o dobré tři palce. Ústa s masitými rty však tvořila dolní hranu hranatého obličeje, protože pod nimi byla už jen bradička skoro nepatrná jako lískový oříšek.

Celé to gorilí tělo bylo oblečeno do trapperského obleku, pouze ty vysoké jezdecké boty jaksi neodpovídaly celkovému zevnějšku. Dozadu z nich trčely ostruhy jako mlýnská kola. Litoval jsem koně, který musí tohle břímě nosit.

Nu ovšem, je to ten chlap, kterého jsem viděl přijíždět do města, když jsem šel ke starostovi.

Ale jeho kůň nebyl právě velký…

Nějak to neladilo. Obrovský chlap a malý koník.

Před cizincem stála celá láhev. Bylo to pochopitelné, sklenka v jeho prstech připomínala náprstek.

Právě si mě přejížděl bedlivým zrakem a nezdálo se, že se mu příliš líbím. On mi ostatně taky nepadl do oka, a tak jsem doufal, že se v Sommervillu zastavil skutečně jen na sklenku.

Ale měl jsem se mýlit.

„Pánové,“ ozval se náhle surový, neotesaný hlas. Vycházel z té gorily u barového pultu. Klobouk se pohnul a oči pozorně těkaly sálem. „Pánové, je mezi vámi truhlář?“

Truhlář v saloonu seděl. Pan Jeremy Moore si cosi vzrušeně vyprávěl s panem Setmanem, ale jakmile zaslechl tato slova, hbitě zavětřil. Jeho pohled se rázem setkal s cizincovým.

„Přejete si?“ zeptal se Moore. Ptá-li se někdo po truhláři, patrně od něj něco potřebuje. A z toho kouká kšeft. I když je dost neobvyklé uzavírat obchody v saloonu.

„Jistě,“ odvětila gorila, zvedla tělo a pomalu kráčela k jeho stolu. Podlaha se prohýbala a dům se otřásal. „Ptal jsem se na vás v dílně, ale řekli mi, že vás najdu tady.“

Gorila strměla nad Moorovým stolem jako sekvoj a trčely z ní kníry jako dvě ulámané větve.

„Prosím, pane, jsem vám k službám. Máte nějaké přání?“ zamžikal Moore.

Gorila si bez dovolení přisedla a židle zaúpěla. Obával jsem se o ten kus nábytku, ale pan Moore si mohl blahopřát. Jeho dílo obstálo i v této náročné zkoušce.

„Měl bych takovou drobnou objednávku,“ podotkl cizinec a vyzunkl sklenici. Opatrně si znovu nalil. Láhev držel jen zlehka, aby ji ve svých prstech nerozdrtil.

„Co to má být?“ využil Moore přestávky.

„Nic neobvyklého. Rakev.“

Saloon do té chvíle bzučel jako úl. Teď se proměnil ve vosí hnízdo, aby vzápětí ztichl, že by člověk slyšel i špendlík spadnout na zem. To, co cizinec řekl, přítomné patrně zaujalo. Musím přiznat, že to zaujalo i mne a něco mi to připomnělo.

„Rakev? Ale jistě, mohu vám doporučit mahagonovou s…“

„Ne, ne, žádný přepych,“ zarazil mohutný bas živnostníkovu sebechválu. „Obyčejnou borovou rakev, nic drahého. Tak do deseti dolarů.“

„Ale pane, obávám se, že pro vašeho přítele by nebyla vhodná tak levná…“

„Neříkal jsem, že rakev je pro mého přítele,“ odtušil cizinec.

„Ostatně, není vám vůbec nic do toho, pro koho ta rakev je. Nestrkejte nos, do čeho nemáte,“ dal cizinec Moorovi malou výchovnou lekci. „Chci rakev a doufám, že ji od vás dostanu.“

„Ovšem, obyčejná dřevěná rakev, devět dolarů padesát centů,“ řekl zklamaně pan Moore.

„Tak to je všechno.“

„Kdybyste se laskavě odebral do mé dílny, pane, rád bych vám předvedl, jak…“

„To stačí. Přijdu si pro ni, až bude vhodná chvíle. Ten kus mi rezervujte… dejme tomu týden. Bude to možné?“

„Ovšem, bude,“ koktal truhlář a ničemu nerozuměl.

Cizinec do sebe vyklopil další dvě sklenky a láhev byla prázdná. Hodil barmanovi dvě mince. Posunkem dal najevo, že drobné nevyžaduje. Pak se ještě jednou rozhlédl po saloonu a odebral se k východu.

Ten chlap přijel do města před půlhodinkou, to jsem si dobře pamatoval. Šel rovnou do saloonu. Nepochybně celou tu dobu seděl pan Moore tady u stolu. Proč čekal se svou objednávkou tak dlouho? Prostě proto, že si přál, aby to slyšely ještě jedny uši. Tedy mé.

Protože já jako muž zákona jsem nemohl a ani nesměl něco podobného pominout. I když jsem věděl, že cizinec na to čeká.

„Promiňte, pane,“ zastavil jsem ty hlasité kroky.

„Co chcete, šerife?“ zaduněly kníry.

„Jen maličkost. Rád bych vám položil několik otázek.“

„Nevím, jestli s vámi chci hovořit.“

Na podobný způsob odpovědi jsem byl navyklý a nevšímal si

ho.

„Objednal jste si u pana Moora rakev, cizinče,“ pokračoval

jsem.

„Jste hluchý, nebo slabomyslný?“ odtušil cizinec, čímž mě vlastně urazil. Předstíral jsem, že neslyším.

„Nemyslím si, že to byla vhodná objednávka.“

„Máte zbytečné starosti, šerife.“

„Mýlíte se,“ odvětil jsem. „Pokud vím, tak v Sommervillu v posledním týdnu nikdo nezemřel. A pokud byste s sebou nepřivezl nějakou mrtvolu, pane, nevím…“

„Mě nezajímá, kdo kdy v Sommervillu zemřel,“ nenechal mě domluvit. „Je však nanejvýš jisté, že v příštím týdnu vám tady nejméně jedna mrtvola přibude.“

Chtěl odejít, ale zastoupil jsem mu cestu. Kdyby se ohnal jednou ze svých lopat, stírali by mě ze zdi na protější straně ulice a lítačky

by nedal dohromady už vůbec nikdo. Ale on se zastavil a čekal, co ze mě vypadne.

„Myslím, pane, že tím, co jste řekl, jste leccos naznačil. Soudím, že vaše přítomnost v tomto městě je nadále nežádoucí…“

„Myslel jsem si, že z vás nevyleze nic lepšího, šerife. Buďte klidný. Z města vypadnu, ať už po svých nebo na voze, ale jinak vás zklamu. Nebude to hned, ale až za týden. Do té doby musím ještě uskutečnit jeden obchod.“

„Jaký?“ nezeptal jsem se příliš duchaplně. Rozesmál se a bylo to, jako by se valila lavina.

„Objednal jsem si přece rakev!“

„Pro koho?“

„První rozumná otázka, kterou jste dnes položil, šerife.“

„Pochopitelně mi na ni neodpovíte.“

„Pochopitelně vám na ni odpovím. Tady ve městě žije jakýsi pan John Pristley. Jeho šoupnou do té rakve.“

Trochu se mi zamžilo před očima.

„Ryšavý John?“

„Jo, tak mu taky někdy říkají. Ještě něco?“

„Budu vás muset zatknout, protože vyhrožujete vraždou ctihodnému občanu tohoto města.“

„Neradil bych vám to, šerife. Napřed si prohrabejte zákoníky a poraďte se s právníky. Zjistíte, že jsem neporušil ani jeden zákon. Jen jsem si objednal rakev a řekl jsem pro koho.“

„A vy jste vyhrožoval…“

„Já že jsem vyhrožoval? Tady máte snad patnáct svědků, šerife. Jestliže vám kdokoli z nich potvrdí, že jsem řekl jedinou výhrůžku, klidně si půjdu sednout do toho vašeho lochu. Ale zatím na shledanou.“

„Ještě okamžik. Zatím tady pořád ještě zastupuju zákon,“ snažil jsem se trochu přibrzdit tu blamáž, která se mi hrnula na hlavu jako dýmějový mor. „Pan Pristley je skutečně jedním z nejváženějších občanů tohoto města. Od této chvíle vám budu na stopě, pane, a pokud zjistím, že chystáte cokoli nezákonného, zasáhnu v rámci svých pravomocí.“

„Divil bych se, šerife, kdybyste to neudělal,“ rozduněla se naposledy cizincova ústa.

Už jsem nevymyslel nic, čím bych ho mohl zdržet. Mohl jsem sledovat, jak odešel ze saloonu, kupodivu svižně nasedl na svého koníka a pomalu odjížděl pryč z města. Přesně na opačnou stranu, než se nachází Johnův ranč.

Nu, Miku Williamsone, to ti ten den pěkně začíná. Napřed perná čtvrthodinka u starosty, a teď tahleta blamáž.

Určitě si teď myslíte, že tenhle sommervillský šerif Mike Williamson je úplný idiot, a já se vám ani nedivím. Místo aby zatkl chlapa, který se vytahuje, vyhrožuje řádným občanům a vůbec narušuje veřejný pořádek, tak tenhle roztomilý šerif ho nechá odjet.

Ale nedivte se mi. Ve chvíli, kdy ten bezbradý hromotluk vyslovil svou objednávku, jsem si připadal jako v komedii. A to přímo v druhé repríze.

Jen tu byli trochu jiní herci a hráli trochu jiné role.

Pan hromotluk si objednal rakvičku pro jednoho z rančerů. Pro člověka, který ještě žije…

Ale to už tady přece bylo. Je tomu snad šest nebo sedm let, co podobným způsobem vešel do saloonu muž a objednal si pohřeb se vší parádou. Ovšem, nemohl si objednat jen rakev, to proto, že tenkrát jsme v Sommervillu neměli truhlářství. Majitel pohřebního ústavu Setman vozil rakve z Bridgewateru.

Ona objednávka byla také pro živého chlapa, a navíc pro našeho tehdejšího šerifa.

Až na jeden téměř nepatrný rozdíl. Ten, kdo objednával pohřeb, byl Ryšavý John. A v rakvi nakonec skončil pěkně prohnaný lump, který Johnovi nevídaným způsobem ukřivdil a navíc se z něj vyklubal podvodník a zločinec nejsilnějšího kalibru.

Když už jsme na tuto událost zapomněli, přišel asi po čtyřech letech Ryšavý John do saloonu podruhé a kupodivu s toutéž objednávkou. Potenciálně pohřbeným byl tentokrát jeho podařený švagříček, jakýsi Ezra Cooper.

John, jak mívají chlapi po třicítce ve zvyku, se dopustil té neopatrnosti, že se neuváženě oženil. Z jeho ženušky se vyklubala pěkná potvora a z jeho švagra ještě větší lump.

Švagříček dostal kulku do hlavy. Nic jiného si nezasloužil.

John šťastně ovdověl a navíc zdědil ranč. K tomu získal také ruku dcery bývalého majitele ranče a přinesl jí tento ranč zpět věnem. Říkal, že by nemohl přenést přes srdce, kdyby měl vlastnit něco, za čím stál brutální zločin.

Pan Ezra Cooper totiž neváhal nechat zavraždit pana Brandise, majitele ranče XX, od něhož předtím koupil ranč. Chtěl mít všechno, ranč i peníze, a mrtví mu nepřekáželi.

Nu a teď jsem byl, ač to bylo neuvěřitelné, svědkem podobné objednávky potřetí. Bylo tu však několik patrných rozdílů.

Především pohřeb — zde tedy jen rakev — objednával zcela cizí člověk, který se zatím nijak nehodlal představit. A tím, koho cizinec chtěl do rakve dostat, nebyl nikdo jiný než Ryšavý John, který měl na podobné žertíky u nás patent.

Ono se říká, že opakováním se vtip stává pěkně otřepaným, ale v tomto případě se mi to nezdálo. Když jsem se koukal do očí toho hromotluka, pochopil jsem, že tu objednávku myslí vážně.

Obr musel Ryšavého Johna znát a kdysi spolu měli co do činění. Co, kde a za jakých okolností? To jsem zatím nevěděl.

Ale mohl jsem si být jist jednou věcí. Ryšavý John, tedy rančer John Pristley, je tím nejčestnějším člověkem ve městě. Z toho logicky plynulo, že cizinec je darebák.

Ale jaký v tom byl záměr? Proč celé to divadlo?

Ten hromotluk navíc nevypadal, že by dokázal rychle tasit kolt, zatímco John je znám jako nejrychlejší střelec v kraji.

John, ten kdysi podobné divadlo potřeboval. Vpadl do města jako uprchlý trestanec a chtěl přede všemi prokázat svou nevinu a očistit své jméno.

Ale co tenhle vagabund? O co mu jde?

John je současně nejbohatším člověkem v kraji. Nejenže mu patří největší ranč. Tvrdí se, že má velký balík akcií dostavníkové společnosti a navíc se podílí na stavbě železnice k západnímu pobřeží. Jak by také ne, když je současně majitelem sommervillské banky.

Navíc mu patří i pozemky přiléhající k železnici, jejíž provoz byl zahájen před rokem. Trať přinesla městu nevídaný rozkvět. Počet obyvatel se od té doby přinejmenším ztrojnásobil.

A město, to není už jen hlavní ulice. Je tu přinejmenším deset ulic a domů přímo požehnaně. Přibyli řemeslníci, dokonce tu pracují i dvě malé továrny. Postavil si je jakýsi pan Harding. Přicestoval z Východu prvním vlakem, s balíkem peněz v kapse. Za měsíc už v malé kůlně vyráběl mýdlo a voňavky, za tři měsíce postavil na výrobu těch pochybných smradů stoyardovou stodolu a za dalšího půl roku stála na opačném konci města tabáková továrna. Vzpomínám, že se pan Harding dokonce chtěl s Johnem soudit, protože původně zamýšlel stavět na jeho pozemcích, proti čemuž měl John vážné výhrady. Z procesu nakonec sešlo a vše skončilo smírem.

Dostavník odjíždí z města každý den. Město má soudce i notáře, vyrostl i nový kostel. Na hlavní ulici jsou otevřeny nové obchody, jsou tu dva saloony a dva hotely, z nichž jeden bohužel sluje nevalnou pověstí.

John přenesl do Sommervillu sídlo své banky, v Bridgewateru nechal jen pobočku. I Bridgewater však rostl, zatímco význam města Seetownu, které bylo donedávna centrem kraje, poklesl. Železnice se mu vyhnula.

Dál jsem dělal šerifa, ale s více povinnostmi. Mám čtyři pomocníky, takže už sloužím jen ve dne a dohlížím na jejich práci, a věznice má vlastního strážce. Starý Morrison však odjel do Jefferson City na návštěvu vzdálených příbuzných a věznici neměl kdo střežit. Ale vězení bylo stejně prázdné.

Blíží se volby nového starosty. A je mi nad slunce jasnější, že Sommerville by měl nejlepšího starostu právě v Ryšavém Johnovi. Jenže ve městě jsou lidé, kterým se staré pořádky líbily a jimž se zamlouvá i ten nerozhodný starosta Doyle.

Možná, že vítr fouká právě odsud. Někdo chce Johna skandalizovat.

Nu, Miku, je na čase jednat. Cizinec odjel k východu, ty pojedeš na západ. Na ranč XX.

Musíš si popovídat s Johnem dřív, než se k němu ta zpráva donese z jiných úst.

2. VZPOMÍNKY NA MINULOST

Měl jsem štěstí. Ryšavý John právě nasedal na koně. Přijet jen o deset minut později, honil jsem ho někde po pastvinách.

Změnil se za poslední roky. Skoro bych řekl, že omládl. Léta, která prožil v bance, mu nesvědčila. Svaly mu měkly, bříško se zakulacovalo a rozený pistolník se měnil v zatrpklého písaře.

Šťastné manželství s Patricií ho vrátilo zpátky našemu světu. Opět to byl ten urostlý, ztepilý chlap, s rukávy naditými svalnatými pažemi, s pevným pohledem a jistou rukou. Oblečen byl jako honák a na opasku se houpal nezbytný kolt. Nechtěl bych se někdy postavit proti němu se zbraní v ruce. I sláva takového věhlasného střelce, jakým býval Stuart Palmer, ve srovnání s Johnovým uměním pohasla.

Jen ta pleť, ta Johnovi dělala starosti. K jeho ryšavé kštici patřila až chorobně bílá kůže, která zatvrzele odmítala nechat se opálit. A John, který teď trávil většinu času pod širým nebem, se střehl toho, aby sluníčku vystavil byť jen kousek kůže. Jinak se vracíval s bolestivými spáleninami.

Bylo mu teď osmatřicet, možná čtyřicet, ale vypadal na třicet. Vedle Patricie, která byla dobře o osmnáct let mladší, vytrvale mládl. Černá služebná houpala na kolenou jejich nezbedného synka Johna, po tátovi stejně neposedného a stejně ryšavého. A já věděl, že Ryšavec v něm bude mít zdatného nástupce.

Nevídali jsme se teď často, a proto byl John mým příjezdem překvapen. Když slyšel, že mu nesu závažné zprávy, nejprve pověřil předáka Langdona několika úkoly. Zavolal kovboje, který jen tak lelkoval, a nařídil, aby mu zatím odsedlal koně. Chlapec se jen neochotně ujal svého úkolu. Bylo zřejmé, že mu práce příliš nevoní.

Toho kovboje jsem znal. Ve skutečnosti to nebyl kovboj. Jmenoval se Bill Jefferson a na Johnově ranči dělal asi měsíc. Byl to tichý nenápadný hoch, nebylo mu víc než devatenáct. John ho nedávno přijal na přání paní Hardingové. Byl to její nevlastní bratr a potřebuje prý školu života.

Pak mě John zavedl do stínu vysokého platanu, kde mě posadil k dřevěnému stolu na prostou dřevěnou lavici, a zavolal Patricii, aby nám přinesla občerstvení.

Měl jsem Johnovi co závidět. Zatímco já byl dál starý mládenec, on si spokojeně žil po boku hezké mladé ženušky. Poznal se s ní za dramatických okolností, v den, kdy zavraždili jejího otce. On sám pak pomohl jeho smrt pomstít, ale nejen proto získal její lásku.

Patricii bylo něco přes dvacet. Měla drobnou, ale dobře formovanou postavu. Hezká tvářička rámovaná lehce zvlněnými hnědými vlasy se vytrvale usmívala. Byla radost pohledět, jak se Johnovi daří jak v podnikání, tak v rodině.

Až mi bylo líto, že musím tu pohodu narušit.

Uvítal jsem sklenku whisky a pak jsem mu velmi podrobně vyprávěl o tom, co jsem zažil dnes ráno v saloonu. Jakmile jsem popsal cizince, John nápadně zpozorněl. Nic však neříkal a vyslechl si příběh až do konce.

Když jsem skončil, soustředěně hleděl do zeleně stromu.

Nechal jsem ho zamyšleného a rozhlížel jsem se kolem sebe. Ranč XX byl položen skutečně na překrásném místě. Ačkoli celé okolí Sommervillu je holou plání posetou pastvinami, pozemky ranče XX se nacházejí na úpatí strmého hřebene, který vyrůstá z krajiny jako hráz. Právě tak i ranč je obklopen desítkami stromů, které poskytují blahodárný stín. Zasadil je tam zakladatel ranče, John Brandis, Patriciin děd. Ty stromy zde rozkládají své šumící koruny už víc než čtyřicet let. Co všechno asi toto místo pamatovalo? Indiánské nájezdy, pouti osadníků do nových sídlišť na západ, návštěvy desperátů a teď konečně klid k činorodé práci.

Ale klid jsem měl na tomto místě právě zničit. Ta zpráva s Johnem sice neotřásla, protože s ním hned tak něco neotřese, ale bylo vidět, že mu není příliš po chuti.

„Černá smečka,“ uniklo Johnovi z úst. Nepamatoval jsem se, že by kdy nějaká slova pronesl s takovou nenávistí.

„Co jsi říkal?“ zeptal jsem se, ale on mě snad ani neslyšel. Zahleděl se kamsi k horám, do modravé mlhy.

„Tak jsem si myslel, že to všechno je už dávno za mnou, Miku,“ řekl konečně. Pozvedl sklenici a obrátil ji do sebe. Byla to ten den už druhá, a John byl znám tím, že pije jen tehdy, když k tomu má zatraceně dobrý důvod. Dnes ho patrně měl, protože si nalil další dávku.

„Říkáš, že ten chlap je vysoký, mohutný, má dlouhé kníry a skoro žádnou bradu?“

„Přesně tak.“

„A objednal si můj pohřeb?“

„No, to zrovna ne, jenom rakev…“

„Jako by se stalo. Chápu, že se mohl doslechnout o tom, co jsem tady kdysi vyváděl, ale co mu na tom záleželo? Když si se mnou chce vyřídit účty, mohl přijít rovnou.“

„To patrně nechtěl, Johne,“ oponoval jsem mu. „Pozoroval jsem jeho ruku. Musel dobře vědět, že není tak rychlý jako ty. Pokud tě ovšem už někdy viděl střílet…“

„Ne, střílet mě neviděl. Nemohl. Ale leccos se mu mohlo donést. Říkali mu Bezbradý, ale nemá to rád. To se pak moc ohání pěstmi. Ve skutečnosti se jmenuje Jeremy Ram. Má opravdu pěkně tvrdou palici, a když si něco umane, tak to taky udělá. Zdá se, že právě teď si zase něco umanul. A potkal jsem se s ním tam, kde jsme zbraně z pochopitelných důvodů nemohli nosit.“

„On s tebou…“

„No, neboj se, dopověz to. On se mnou seděl v San Quentinu. A dokonce jsme jeden čas byli na jednom řetězu. Jen jsem měl za to, že mu trest vyprší až za tři roky. Zdá se, že se mu povedlo to, co plánoval tenkrát. Věř mi, Miku, dalo to práci ho zdolat, to ti povím. Myslel si o mně, že jsem zelenáč a slaboch a že si nechám všechno líbit. Dal pokoj, až když jsem ho dvakrát poslal k zemi. Pak už byl hodný. Ale tím, že jsem s ním byl v jedné cele, jsem nahlédl i do jeho plánů.“

„K čemu se chystal ten dobrák?“

„Tak především, musíš vědět, co je to za člověka. Seděl tam za přepadení dostavníku a loupež diamantů a měl tehdy velké štěstí, že při tom nikoho nezabili. To by ho rozhořčený dav pověsil, na první větev. Soudce, který ho soudil, byl patrně v dobrém rozmaru, takže Bezbradý nedostal provaz. Dlouhé hodiny nemluvil náš milý beránek o ničem jiném než o tom, jak je svět nespravedlivý a plný darebáků. Zejména pak nenáviděl právě toho soudce, co ho nechal naživu, místo aby mu byl vděčný. Náš milý Bezbradý vyfasoval tehdy dvacet let, ale ta doba se mu zdála být příliš dlouhá. Hleděl, jak by si ji co nejvíc ukrátil, a tak pochopitelně plánoval útěk. Nebyl sám, jistě víš, že i já

jsem měl tenkrát podobné myšlenky, ale mně se to na rozdíl od něj podařilo. A právě to asi nemůže přenést přes srdce, kromě další maličkosti.“

John se odmlčel a vyklopil do sebe třetí sklenku. Pak si nalil další.

„Chtěl utéct, prosím, to mi tenkrát tolik nevadilo. Nechtěl utéct sám, proč ne. Bylo jich ještě pět, co se chystali zdejchnout. Začali si říkat Černá smečka, ale když na to přišlo, byli zbabělí jako kojoti. Ale všichni dohromady měli sílu jako stádo bizonů. Jeden jako druhý vyfasoval nejméně dvacet let. Každý byl odjinud, každý spáchal něco jiného, ale za mřížemi si výborně rozuměli. Dokázali terorizovat spoluvězně i dozorce.

A teď jsou venku, to je nadělení… Marty Brown zvaný Křovák. Timothy Rattle, kterému říkali s oblibou Střízlík, křivý chlap, snad napůl Indián. Pancho Gonzales zvaný taky Tři prsty, protože o dva přišel v jakési rvačce. Slim Adams, rváč a opilec. A pak ještě Clint Kendall zvaný Fullhand, falešný hráč a profesionální podvodník. Nemusím ti vysvětlovat, že všichni ti chlapi se narodili pro šibenici a jen zázrakem jí unikli. Vzali mě do party. To mi docela vyhovovalo, protože jsem si nepřál nic jiného než San Quentin opustit dřív, než stanovil zákon. Ale jak jsem tak postupně zabředával do těch jejich plánů, tím méně se mi začínali líbit.

Hodlali se dostat ven přes mrtvoly. Měli už tři nože, břitvu a dokonce jeden revolver, zatím bez nábojů. V plánu však bylo přepadení strážce a zisk jedné pušky. Každý, kdo by se jim postavil do cesty, musel zemřít. Nechtěli nic riskovat.

Tak to ne, říkal jsem si tehdy. Ryšavý John v něčem takovém nepojede. Ale Ryšavý John zase nechtěl být takovou krysou, aby něco vyzradil dozorcům.

Nu, Miku, zařídil jsem to tak, že útěk se nevydařil. Neptej se mě, jak jsem to udělal, ale těch šest výtečníků spolu se mnou zůstalo za mřížemi. Nikdo nepřišel o život a nikdo také tenkrát nemohl mít ani stín podezření, že jsem to způsobil já.

Moji takzvaní přátelé jako schlíplí psi stáhli ocas mezi nohy a nevymysleli už nic. A já toho měl právě dost a po půl roce jsem se ztratil tak, že to i Bezbrádému jistě dlouho vrtalo hlavou. Ale zdá se,

že se přece jen dostal ven dřív než měl. A nemá v hlavě jenom piliny. Časem si mohl dát jedno k druhému a určitě leccos pochopil. Přišel nejen na to, jak jsem utekl. Jsem si jist, že už ví, proč se jim tenkrát útěk nezdařil.

Proto mi teď jde o krk, Miku. Ne, o sebe se nebojím, ale mám Patricii a malého Johna, a byl bych velmi nerad, kdyby se jim mělo něco stát. Díky, žes mě přišel varovat.

Nevím ale, co znamená to divadlo, které sehrál Bezbradý tam v saloonu. To si musím nechat projít hlavou. Všechno to ale vypadá, že budeš mít co do činění s partou šesti chlapů, kteří se neštítí ničeho. Zavinil jsem to já, a proto ti budu kdykoli k dispozici.“

Tak vida, co se z toho vyklubalo. Kdybych to býval věděl ráno, tak už teď seděl milý Bezbradý za sommervillskými mřížemi. Anebo by taky byl šerif Williamson bradou vzhůru.

Zatím si pan Ram běhal někde na svobodě a já měl před sebou zapeklitý případ. Musím jen doufat, že pan Bezbradý není tak důvtipný jako Ryšavý John. Ostatně, ten tady bude moci brzy očekávat jeho návštěvu. Nerad bych ji zmeškal.

Seděli jsme tak ještě asi dvě hodiny a dávali dohromady nějaký ten plán. Moc jsme toho nevymysleli. Bylo totiž na protivníkovi, aby vynesl první kartu, a my nejenže nevěděli, jaký má list, ale dokonce ani to, jakou hru s ním hrajeme.

Nakonec jsme dohodli, že John pošle Patricii i s malým Johnem ranním vlakem daleko na Východ, do Louisiany. Pat tam měla příbuzné, ostatně pamatuji se dobře, že když před čtyřmi lety nastaly v Sommervillu ty nešťastné události, mířil pan Brandis právě tam.

Navrhoval jsem, ovšem jen tak z povinnosti, aby se i John odebral na Východ, dokud se ta bouře nepřežene, ale on mě zpražil takovým pohledem, že jsem radši už mlčel.

Johnovi blízcí měli ráno jet krytým kočárem k nádraží. Slíbil jsem, že budu ten kočár nenápadně sledovat, kdyby se náhodou chtěl Bezbradý o něco pokusit. Ale o našem plánu se samozřejmě dovědět nemohl, a tak budou Pat i malý John v bezpečí dřív, než začne v Sommervillu být horká půda.

Naproti tomu nebylo třeba, abych nějak ochraňoval ranč. Se sedmnácti dobře vyzbrojenými a dobře placenými muži se podobal

malé pevnosti, a na té by si šest výtečníků jistě vylámalo zuby. A jak jsem znal lidi podobného typu, málokdy se uchylují k přímému boji. Od nich se dala očekávat spíš rána do zad.

Vrátil jsem se do Sommervillu krátce po poledni. Žhavé slunce přibilo prach k zemi, těžký vzduch stál nehybně v ulicích a nebylo tu nic, čím by se člověk mohl osvěžit.

Před saloonem postávalo několik koní, ale nebyl mezi nimi žádný, který by měl za sebou dlouhou cestu. Právě tak ani před hotelem nestálo žádné neznámé zvíře, ale nebylo jisté, zda ten, kdo mohl přijet s pozdravem pro Ryšavého Johna, neschoval svého koně v některé z přečetných nájemních stájí.

Můj pomocník Harry seděl před kanceláří s puškou na klíně a přátelsky mi pokynul rukou. To znamenalo, že se během dopoledne ve městě nic zvláštního nestalo.

Byl to asi dvacetiletý, ambiciózní mladík s jistou rukou a pevnými nervy. Dalo se soudit, že pokud se nenechá předčasně zabít, čeká ho dlouhá a úspěšná kariéra. Bohužel si vybral dost riskantní povolání a Sommerville nebyl stále tím klidným městem, jakým bych ho chtěl mít.

„Víte, šerife, co se stalo v saloonu?“ hlásil mi zčerstva tu největší novinu. Čekal jsem, co z něj vypadne.

„Někdo si objednal pohřeb pro Ryšavého Johna!“ Vida, to jsou noviny…

„Kdo?“

„Nějakej cizí chlap, takový elegán s uhlazeným chováním a tvrďákem na hlavě. Prej mu chyběly v horní čelisti dva zuby, ale pohřeb to prej bude parádní.“

Jistě, to všechno mohla roznést po městě ta rachejtle Moorcocková. Tamtamy bubnují rychle a ubírají zuby a liber na váze. Když si někoho vezme do úst Moorcocková, není se co divit, že se vagabund převlékl z trapperského oděvu do salonního obleku.

„A nepleteš se trochu? Nebyl ten chlap velkej jako hora a s kníry, kterými by mohl stříhat? A neobjednal si jenom rakev?“

„Já nevím, něco podobnýho se mi taky doneslo, ale teď mám přesné informace, že se jedná o pohřeb. Popis docela sedí.“

„Kde se to stalo?“

„V saloonu U Zabitýho Siouxe…“

„Ksakru,“ ulevil jsem si.

„Co se děje?“ divil se Harry. Vysvětlil jsem mu, že něco podobného už se mi stalo ráno, jenže v saloonu Las Vegas, kam jsem chodil raději. Nějak jsem neměl rád mrtvé rudochy…

„A neříkala ti stará Moorcocková, kam ten chlap odjel? No ten, co si objednal Johnův pohřeb?“

„Ví bůh,“ odtušil Harry.

Vida, bezděčně se přiznal, odkud přivál vítr tu zprávu.

„To máme na krku pěknou polízanici, co?“ usmál se.

Zeptal jsem se ho, jestli se ve městě neobjevil ještě někdo cizí, ale na to jen lhostejně pokrčil rameny. Jistě, mezitím přijel polední vlak od Východu a ten vždy vyklopí třicet čtyřicet lidí, kteří se v Sommervillu objevili poprvé. Zpravidla tady nikdo z nich nezůstane. Ani toho chlapa, co si objednal Johnův pohřeb, ještě Harry neviděl. O ten případ se ostatně nijak nezajímal, bral to jako nějakou legrácku.

Jestli to půjde všechno ve stejném rytmu, pak se postupně objeví ve městě ještě další čtyři pánové. Ti si objednají postupně hrob, pohřební řeč, obřad v kostele, věnce a kdoví co ještě. Dobrá, dobrá, ale

to všechno tady už bylo. Hrome, k čemu nás ta banda chce vyprovokovat?

Miku, musíš si dát pozor, a až se tu objeví někdo další, pořádně ho přiskřípni. Napřed je ale dobře se podívat, jak to s těmi šesti lumpy vlastně vypadá a zda náhodou nemají nějaký ten škraloup.

Po hodině prohlížení všech možných dokladů jsem zjistil, že není hledán ani jeden muž, na kterého by seděl Johnův popis. Že by v San Quentinu zaspali? Nechtěl jsem věřit tomu, že by vyhlášky o vězních na útěku nedošly do Sommervillu dřív než oni sami, je to přece hezkých pár stovek mil…

Nu, telegraf nebyl vynalezen proto, aby si na něm lidé vyřizovali milostné vzkazy. Za dvě hodiny jsem už věděl, na čem jsem.

Naši povedení přátelé dostali milost od nového velitele věznice. Snad k tomu dostal i požehnání vyšších úřadů. Pochopil jsem, že měli asi moc plné vězení a nebylo kam zavírat další provinilce. Proto udělal takovou malou čistku. Pánové Jeremy Ram, Marty Brown, Timothy Rattle, Pancho Gonzales, Slim Adams a Clint Kendall byli propuštěni před třiadvaceti dny. Ne, žádnou podmínku nedostali. Někdo jim prostě škrtem pera zbytek trestu odepsal. Občas máme na nejvyšších místech povedené úředníky.

Tahle práce tedy zbude jako obvykle na mne. Je dobré vědět, s kým máme tu čest. Nevěřil jsem sice, že zjistím něco víc, ale člověk nikdy neví. V každém případě bych byl rád u toho, až přijde někdo třetí a začne si v některém ze saloonů pouštět hubu na špacír.

Rozhodl jsem se, že se porozhlédnu po městě. Třeba ten chlápek, který si objednal pohřeb pro Johna, tady ještě někde je.

3. FULLHAND

Namířil jsem si to přímo do pohřebního ústavu pana Setmana. I tenhle podnik se za poslední tři roky rozrostl. Setman dříve skladoval rakve ve staré kůlně, nyní měl krámek s prosklenou výkladní skříní přímo na hlavní třídě. Dokonce zaměstnával pomocníka, takového nejapného mladíka, s brýlemi a třesoucíma se rukama. Říkali mu Percy, snad se tak i jmenoval, a jeho příjmení nikdo neznal. Když se na něj člověk podíval, měl pocit, že na něj sáhla smrt. Percy byl bledý, neduživý, s vpadlým hrudníkem a shrbenou postavou. Když třímal v prstech násadku, nutně jsem nabýval dojmu, že to je pro něj větší tíha než pro jiného lopata. Uměl však zručně vázat pohřební květiny a po nedělích si vydělával tím, že hrával v kostele na to, co pastor Hayes vydával za varhany.

Percy seděl za stolem a zjevně se nudil, protože v nejbližších dnech nebyl na programu žádný pohřeb. Nikdo pochopitelně nehodlal umřít jen proto, aby měl pan Setman větší zisky, a desperáti z Černé smečky zatím jen vyhrožovali. Nu, pevně jsem doufal, že pan Setman nějaký ten kšeft brzy bude mít. Jde jen o to, aby šoupl do rakve toho správného.

„Slyšel jsem, že máte novou zakázku, Percy,“ oslovil jsem lenošícího úředníka.

„O tom nic nevím, šerife. Starý Donald je prý na tom špatně, doktor mu nedává víc než týden, ale…“

„Ne, to nemyslím,“ skočil jsem mu do řeči. „Nějaký cizinec si tady prý dneska objednal pohřeb.“

„A tak, vy myslíte toho náfuku, co chtěl pohřbít Ryšavého Johna? To je nějakej nejapnej fór…“

„Kéž by to byla pravda. Co o tom víš, Percy?“ Ukázalo se, že o tom ví ještě méně než já.

Setman seděl v saloonu U Zabitého Siouxe. Byl to nový podnik, otevřený současně se železnicí. Jak už jsem řekl, nechodil jsem tam rád, bylo to tam na mě až příliš luxusní.

Uvnitř bylo poloprázdno. Obsazeny byly jen tři nebo čtyři stoly, vzadu u stolku potaženého zeleným suknem se však už hrál poker.

Setman seděl s doktorem a tiše si vyprávjdi. Byl jsem docela rád, když tihle dva neměli co na práci.

Přisedl jsem si.

Na mou přímou otázku Setman jen mávl rukou.

„Šerife, to je jen takový vtip. Ten člověk to přece nemůže myslet vážně.“

„Copak vy si nepamatujete, jak si u vás objednával pohřby Ryšavý John, pane Setmane?“

„Jistě, šerife, ale to byla jiná doba. A mně se nejspíš zdá, že se o tom někdo doslechl a pokusil se jen o takový žertík.“

„A co když to není žertík, pane Setmane?“ .

„Pak už je to vaše starost, šerife. Já jsem tady od toho, abych zařizoval pohřby a uspokojoval zákazníky. Myslím, že v tomto ohledu si v Sommervillu nemáte na co stěžovat.“

„To ne. Zato vám se patrně nelíbí, že ubylo státních zakázek.“

„Co tím chcete říct, šerife?“

„Nic. Nelíbí se mi, že odmítáte spolupráci. Kdosi tady Ryšavému Johnovi nepokrytě vyhrožuje, a vám je to jedno. Jen když vám přibude dalších padesát nebo sto dolarů za pěkně vystrojený pohřeb. Tolik jste si přece účtoval, když jste na náklady města pochovával ubožáky, kteří padli za oběť přestřelkám nebo přepadům a neměli žádné příbuzné, že? Účtoval jste si květiny a věnce, které nikdo na hřbitov ani nepřivezl. Účtoval jste si dubové rakve, ale nebožtíky jste strkal do země v obyčejných bednách z borovice. Účtoval jste si hudbu, ale na hřbitově nikdo ani nezazpíval. Účtoval jste si pohřební vůz se čtyřmi vraníky, ale na hřbitov jste je vezl v žebřiňáku. Všichni jsme mlčeli, vždyť šlo jen o obecní peníze. Kolik vám nabídl ten chlap za pohřeb Ryšavého Johna?“

Tady jsem blufoval a ono mi to vyšlo. Vůbec jsem totiž až do této chvíle nevěděl, že Setman dostal nějakou zálohu.

„Dvě stě dolarů,“ vypadlo z něj. Pak se zarazil, ale bylo už poz-

dě.

„Tak vám vůbec nevadí, že někdo chce pochovat předního ob-

čana města za dvě stě dolarů? To vám nevadí, že ještě žije?“

„Vždyť vám říkám, myslel jsem si, že je to žertík.“

„Jo? Tak proč jste vzal zálohu?“

„No… Totiž, šerife, on říkal…“

„Tak vy si myslíte, že to byl žertík, a berete zálohu?“

„Byl bych špatný podnikatel, kdybych nevzal nabízené peníze.“

„Takže vám je to všechno lhostejné? Co když se ti muži rozhodli, že Ryšavého Johna zabijí?“

„Pak mu vystrojím pohřeb se všemi náležitostmi, šerife. Co na tom je špatného?“

„Nic, pane Setmane, nic. Jen si myslím, že by vám mohlo být zatraceně horko, a to ještě dřív, než padne první výstřel. Trochu zapomínáte na své povinnosti. Kdosi veřejně ohlašuje, že se dopustí zločinu, a vy to neohlásíte šerifovi.“

„Není mi známo, že by se připravoval nějaký zločin,“ pokusil se funebrák setrvat na svých pozicích, ale moc mu to nešlo.

„Tak teď koukejte kápnout božskou. Jak vypadal ten chlap, co si objednal Johnův pohřeb.“

„No,“ zakoktal, „nebylo na něm nic zvláštního. Ostatně proč to mám říkat já? Viděli ho tady všichni.“

„Teď se ptám vás, pane Setmane,“ zpřísnil jsem hlas.

„No, asi čtyřicet, střední postavy, hubený, dlouhé prsty, nosí brýle s tenkou obroučkou. Obličej podlouhlý a chybí mu dva zuby v horní čelisti. Maličko šišlá. A má pod nosem takový smetáček, nevím, jestli se tomu dá říkat knír.“

„Jak se jmenuje?“

„Nepředstavil se.“

„Jistě, mluvily za něj dolary.“

„Když myslíte…“

„Dobře. Kam odjel?“

„Nikam.“

„Jak to, nikam?“

„Protože zůstal tady.“

„Kde — tady?“

„Tamhle vzadu. Sedí tam a vesele hraje poker.“

To mě trochu dorazilo. Williamsone, jsi ty ale magor. Přece sis pečlivě prohlédl všechny lidi v saloonu. Jak to, že sis nevšiml toho cizince?

Seděl ke mně bokem a víceméně ve stínu. Za zády měl dřevěnou zeď, před sebou stůl a před očima celý sál, takže už dávno věděl, že šerif je tady. A také jistě dobře věděl, na co se šerif vyptává. Přesto nadále pokračoval ve hře, a mohl jsem si všimnout, že dost vyhrával. Usoudil jsem tak alespoň ze zklamaných pohledů jeho spoluhráčů a z toho, jak neochotně přihazovali, i když měli v ruce docela solidní list.

Opustil jsem pana Setmana, ten mi toho už víc říct nemohl. Teď se můj zájem soustředil na mistra karetní hry. A on to věděl. Usmíval se pod tím svým podlézavým knírkem, cenil svou bezzubou tlamu a sbíral ze stolu dolary. Po stovkách.

Byl jsem si naprosto jist, že hraje falešně, ale se zlou bych se potázal, kdybych mu to chtěl prokázat. To by ti tři, co s ním hráli, museli být pozornější.

Musel jsem je zachránit jinak.

Postavil jsem se asi tak šest stop od stolu, to pro případ, že by falešný hráč chtěl sahat po zbrani. Johnův popis seděl naprosto přesně, až na to, že mi neřekl o těch dvou zubech. Asi je tenkrát ten výtečník ještě v ústech měl, a patrně o ně přišel, když se pokoušel o podobnou hru jako tady u stolu.

„Pane Kendalle, mohl bych vás na okamžik vyrušit?“

Karbaník se zakřenil a vyměnil dvě karty. Nijak ho nepřekvapilo, že znám jeho jméno.

Karta ho zřejmě uspokojila.

„Nemůže to chvíli počkat, šerife?“

„Nemůže, pane Kendalle,“ odvětil jsem rozhodně.

„Víte o tom, že bezdůvodně narušujete soukromí občanů, které…“

„Nenarušuji soukromí občanů, pane Kendalle. Bezpečnost ve městě je věcí veřejnou. Pokud se mnou nehodláte mluvit dobrovolně, mám prostředky, abych…“

„Vím, že máte prostředky,“ usmál se pan Kendall, hodil karty na stůl a ohlásil pas. Pak vstal a kolébavou chůzí přešel k protějšímu stolu. Sklenici whisky si nesl s sebou.

„Tak o co jde?“ zubil se na celý sál.

Samozřejmě bylo po hře. Mohl jsem si Kendalla odvést na stanici, ale to bych toho proti němu musel mít víc. Zatím jsem si s ním musel povídat tady, před zvědavýma ušima ostatních. Už jsem měl dnes jeden trapný výstup, nerad bych to zvoral znovu.

„Vy jste si objednal pohřeb, pane Kendalle?“ zeptal jsem se rovnou.

„Ovšem, kvůli tomu jste mě přece nemusel vyrušovat od hry.“

„Vědí ti pánové, co s vámi hráli, s kým mají tu čest?“ přeladil jsem na jinou strunu.

„Myslím, že těm pánům je to lhostejno. Oni se mi také nepředstavili.“

„Vědí ti pánové, že vám přezdívají Fullhand?“

„Pánům není nic do toho, jak mi říkají přátelé.“

„A vědí ti pánové, kde jste ještě před měsícem byl?“

„Nevědí. Já také nevím, kde byli ti pánové, a nezajímá mě to.

Poslyšte, šerife, jestli vás zajímá jen tohle…“

„Ještě jsem nedomluvil. Nevím, za co jste seděl, ale pevně doufám, že to nebylo za falešnou hru.“

„Vykazujete pozoruhodnou informovanost, šerife,“ usmívala se jedovatá tvář podvodného hráče. „Pak také jistě víte, že jsem byl zavřen v jedné cele s panem Pristleyem.“

Ovšem, jak se do lesa volá, tak se z něho ozývá. Pan Kendall nenechal špínu jen na sobě, musel ji rozmazat i na ostatních.

„Proto jistě víte, že pan Pristley byl ve vězení nevinně.“

„A jak víte, že já jsem ve vězení nebyl nevinně? A pokud jde jen o tohle, svůj trest jsem si odkroutil a byl jsem řádně propuštěn na svobodu. Jestli chcete vidět mé papíry, pak…“

„Ne, nic nechci vidět. Jen se zajímám o to, co děláte tady v Sommervillu.“

„Co bych tu dělal? Hraju karty.“

„A co ten pohřeb pro Ryšavého Johna?“

„Co by, přátelská výpomoc. Slyšel jsem, že pan Pristley je na tom velice špatně. Kdyby mu náhodou nezbylo na pohřeb, tak mu ho předplatím.“

„Pane Kendalle, nejsem vám tady pro legraci. Vy vyhrožujete jednomu z předních občanů města, že…“

„Já někomu vyhrožovat?“ rozesmál se zcela nestydatě. Ano, právě tak mi oponoval Bezbradý. Tihle chlapi se určitě nejdřív poradili se schopným právníkem. Zatím proti nim nemám vůbec nic, čeho bych se mohl chytit.

„Myslíte, že ne? Víte, Kendalle, něco bych vám doporučil. Co kdybyste teď šel za panem Setmanem a vyinkasoval zpět tu zálohu na pohřeb? Co kdybyste potom nasedl na koně, do dostavníku nebo na vlak a velice rychle odtud zmizel?“

„Víte, šerife,“ pohrával si Kendall s prázdnou sklenkou. „Váš návrh je lákavý a jistě docela zajímavý. Pro vás. Snad se nebudete divit, když vám řeknu, že mně se nelíbí.“

„Dobře, tak to uděláme jinak. Pokud do večera do šesti hodin z města nezmizíte, dám vás zavřít.“

„A jaký pro to máte důvod? Pokud tak učiníte, ihned se obrátím na soud. Jak to budete vysvětlovat soudci, když jsem se prokazatelně ničeho nedopustil?“

„Důvod? Ten je tady. Neoprávněné nošení zbraně.“

„Cože?“

Mrkl jsem na hodiny nad barovým pultem. Bylo čtvrt na tři.

„Od dnešního dne od čtrnácti hodin sedmnácti minut jsou všichni, kdo se v Sommervillu pohybují, povinni odevzdat zbraně v úřadovně šerifa a vyzvednout si je až při odjezdu. Což vy jste neučinil.“

„Nic mi o takovém nařízení nebylo známo.“

„Vaše chyba. Neznalost zákona neomlouvá.“

„Nemám zbraň,“ rozhodil s úsměvem ruce. Tady se přepočítal.

V mžiku jsem stál u něj a sáhl mu do kapsy. Ohnal se, ale klepl jsem ho přes prsty.

Třímal jsem v ruce malý derringer. Byl samozřejmě nabitý.

„Tohle má být podle vás hračka?“

„Nemyslel jsem, že se to vztahuje i na zbraně… ehm… malého kalibru.“

„Nemáte co myslet. Navíc jste kladl odpor úřednímu činiteli. Vyměřuji vám pokutu ve výši dvaceti dolarů. Jste ochoten ji zaplatit na místě?“

Kdyby oči mohly vraždit, tak bych už nebyl na světě. Hodil na stůl dvě bankovky.

„Takhle se mi to líbí, pane Kendalle. Pro revolver si můžete přijít těsně předtím, než opustíte město. Ale jestli se neukážete do šesti, buďte si jist, že si vás najdu. A pak už to bude horší. Teď se můžete vrátit ke karetnímu stolku, pokud někdo bude mít vůbec chuť s vámi ještě hrát.“

„Buďte klidný, šerife, my si tady ještě zahrajeme takový poker, až vám z toho půjde hlava kolem,“ odsekl Kendall, dokonale vyvedený z míry.

Nu, snad jsem to sehrál trochu lépe než v případě Bezbradého, ale stejně jsem měl pocit, že se jedná o pouhé Pyrrhovo vítězství. Byl jsem si jist, že potíže ještě nastanou.

Netušil jsem však, že tak brzy.

Když jsem si vymyslel nová pravidla hry, musel jsem je začít uplatňovat. Lidé remcali, nadávali, řečnili, ale nakonec opasky poslušně odevzdávali.

Všichni mí čtyři pomocníci s tím měli tři hodiny práce, ale nakonec nebyl na ulici jediný ozbrojený chlap. Teď šlo jen o to, jak uhlídat ty, co do města teprve přijedou. Včetně očekávané návštěvy Johnových bývalých přátel.

Obcházel jsem město jako ostříž. Tušil jsem, že další z těch kumpánů na sebe nedá dlouho čekat. Právě tak jsem po očku sledoval falešného hráče Kendalla. Ochomejtal se ještě nějaký čas v saloonu, ale do hry se s ním už nikdo nedal. Proto se přesunul o jeden lokál dál, ale jeho pověst ho předstihla. Patrně i proto se kolem šesté večer zastavil u Harryho, vyzvedl si tu svou miniaturní zbrojnici a odešel pěšky na nádraží, což od něj byl docela solidní sportovní výkon. Pěkně si přitom musel zaprášit ty svoje botičky. Považoval jsem pana Kendalla za vyřízeného a pustil jsem ho z očí.

Zato jsem měl co dělat s panem starostou Doylem. Tentokrát si mě nevolal, obtěžoval se dokonce osobně.

„Williamsone, co to vyvádíte?“ vyhrkl místo pozdravu. Dal jsem najevo, že otázce nerozumím.

Ukázal na tu hromadu opasků, která se kupila u zdi mé kanceláře. „Co jste si to vymyslel za bláznivý výnos?“

„Nic jsem si nevymyslel, pane starosto. Můj úřad mne opravňuje k tomu, abych vydal podobné nařízení. Znamená to jen tolik, že v Sommervillu se dnes ani zítra střílet nebude.“

„Ale to… to…,“ koktal. „To je něco neslýchaného. Stěžují si mi řádní občané, že se takhle necítí ve městě bezpečni!“

„Za bezpečnost odpovídám já. Kdyby se něco semlelo, rád bych je chtěl vidět, ty řádné občany s koltem u opasku.“

„Na tom nesejde,“ prskal starosta. „Kdybyste odzbrojoval jen příchozí, prosím, ale zbraně musejí odkládat i místní.“

„Pane starosto, vydal jsem výnos a ten platí. Doma ve svém bytě ať si každý střílí, jak chce, ale na ulici se bude v Sommervillu chodit beze zbraně, pochopitelně s výjimkou pořádkových orgánů.“

„Upozorňuji vás, Williamsone, že se blíží volby a…“

„Mne nezajímají vaše volby, pane Doyle. Ještě něco?“

„Chci vám jen říct, že své místo nemáte předplaceno do penze.“

„Já o ně nestál, pane Doyle. Byl jsem však řádně zvolen občany tohoto města, a ne vámi.“

„Williamsone, tady se něco chystá, nějaká lumpárna. Nechcete přiznat barvu, ale jestli dojde k nějakému maléru, já za vás kaštany z ohně tahat nebudu.“

Jako bys je někdy za mne tahal, ty starej páprdo, pomyslel jsem si, ale nic jsem neřekl. Viděl jsem jen, že má v kapse také malý revolver, ale nechal jsem to být. Ten s ním mohl být nebezpečný nanejvýš tak sobě.

Měl jsem za to, že ještě večer přijede do města nejméně jeden další objednavatel pohřbů, ale nic se nedělo. Všude kolem sebe jsem však cítil takové nervózní příměří.

Instruoval jsem hlídky, aby dávaly pozor na každého cizince, který se ve městě objeví, obešel jsem ještě jednou všechna místa, která mohla být zdrojem neklidu, a pak jsem nechal noci volný průchod.

Spal jsem oblečený, s opaskem po ruce, ale nic se nedělo. Nezažil jsem snad v Sommervillu klidnější noc, to asi proto, že opilci, kteří opouštěli k ránu saloony, neměli z čeho střílet do nebes.

Nedalo mi to a šel jsem se ráno mrknout na nádraží. Jen tak, z dálky. Viděl jsem kočár, který řídil sám Ryšavý John. Za ním pak jeli

čtyři jeho muži jako doprovod. Nemuseli projíždět městem, na nádraží vede z ranče XX přímá cesta. Patricia a malý John vystoupili, všichni pak zmizeli v nádražní budově.

Za deset minut si to přisupěl vlak, vyplivl asi dvacet cestujících a něco nákladu, lokomotiva si několikrát odfoukla a pak se rozjela směrem k východu.

John se vrátil ke svému vozu a s ozbrojeným doprovodem ujížděl zpět.

Mohl jsem být spokojen, měli jsme o jednu starost méně. Kdyby bylo něco nového, jistě by se zastavil ve městě. Nestalo se tak, vracel se přímo na ranč. Věděl jsem, že do banky přichází vždy po jedenácté hodině, rozhodl jsem se, že si s ním pak promluvím.

To jsem ovšem nevěděl, že za pouhou hodinu se k mým uším donese neuvěřitelná zpráva.

Vlak, který před chvílí odjel ze Sommervillu k východu, byl přepaden.

4. PŘEPADENÍ VLAKU

V první chvíli jsem byl dost namíchnutý, že si ti ničemové nevybrali k vyloupení vlaku místo aspoň tak o půl míle dál. Tam by totiž musel zločin vyšetřovat bridgewaterský šerif a já bych měl klid. Ono to z hlediska lupičů mohlo být vlastně jedno. Vlak tady projížděl v délce dobrých třiceti mil jednotvárnou rovinou bez jakékoli terénní vlny. Kolem kolejí nikde nebylo, jak jsem si původně myslel, jediné vhodné místo, kde by se dal takový vlak přepadnout. Nebyl tu jediný větší most, tunel nebo zářez do krajiny. Kolem trati se táhly jen pastviny, tu a tam poseté drobnými háječky, v nichž by se neschovaly ani mrouskající se kočky, natožpak skupina ozbrojených desperátů.

A přece byl vlak přepaden.

Nevybrali si to místo zas tak náhodně. K přepadení totiž stačí, když se vlak podaří zastavit. K poškození kolejí neměli zločinci čas nebo příležitost, ostatně dá to dost práce. Jenže po stavbě trati zůstaly asi šest mil od Sommervillu nepoužité železniční pražce. Kdoví, proč je správa trati neodvezla.

Ti lumpové z nich v neuvěřitelně krátkém čase dvaceti minut zbudovali na kolejích slušnou barikádu. Později, když jsem zjistil, že jich nebylo víc než pět, musel jsem ocenit jejich pracovitost, tak nezvyklou u lidí, kteří jsou aktivní jen tehdy, mají-li vytáhnout kolt z pouzdra.

Strojvůdce patrně lelkoval, jinak by si té překážky musel včas všimnout. Brzdit začal slabých tři sta yardů od hromady pražců a pochopitelně už nezastavil.

Lokomotiva sice zůstala na kolejích, ale nebyla schopna další jízdy. Přinejmenším dva páry ocelových kol skončily na náspu.

Když jsem doprovázen třemi pomocníky a sledován davem zvědavců dorazil na místo, z kotle ještě vycházela oblaka kouře. Vzduch byl přesycen sykotem unikající páry. Nešťastný strojvůdce pobíhal kolem a žalostně lomil rukama.

Vlakvedoucí však zachovával ledový klid. Patrně toho na drahách Western Pacifiku zažil dost a jedno přepadení ho nemohlo vyvést z klidu.

„No řekněte, šerife,“ spustil ten bodrý muž, „co to má za smysl přepadávat vlak, když vůbec nic nevezeme. Ani zlato, ani diamanty, ani cenné zásilky, dokonce ani dobytek. Jenom padesát cestujících a z nich čtyřicet má s bídou na zaplacení jízdenky. No dává to smysl?“

Nechal jsem ho, ať dává průchod svému rozhořčení. Jen jsem si tak obhlížel okolí. Viděl jsem hloučky vzrušeně diskutujících cestujících. Opodál ležel nějaký muž a nad ním se skláněly tři postavy. Ukázalo se, že patří k ozbrojené ochraně vlaku a také jako jediný se banditům postavil na odpor. Nyní krvácel z rány na boku, ale zranění zřejmě nebylo nebezpečné.

„Tak povídejte, jak se to stalo,“ zastavil jsem ten příval lamentování. Vlakvedoucí v dost zmatené podobě ze sebe vysypal zbytek. V závěrečné fázi ho pak neustále přerušoval a doplňoval mladý průvodčí, který toho sice moc neviděl, ale o to víc se považoval za hrdinu.

Stalo se to asi tak: Když vlak narazil do barikády pražců, vyběhlo zpoza nedalekého houští pět ozbrojenců. Ani nečekali, až vlak zastaví, naskákali na stupátka a pronikli do vagónů. Muže, který se jim postavil na odpor, bez milosti postřelili a dál se o jeho osud nezajímali. Jeden z ničemů držel v šachu osádku lokomotivy, další skočil do služebního vozu a přinutil vlakvedoucího, aby zvedl ruce, jak nejvýše dovede.

To vše provázela zastrašující, ale jinak zcela zbytečná střelba. Lupiči vlastně jen plýtvali střelivem, protože se nenašel už nikdo další, kdo by jim chtěl v čemkoli bránit.

Průvodčího zastihl přepad v prostředním voze. Tři muži procházeli vlakem odpředu dozadu a strkali revolvery pod nos každému, koho potkali. Ustrašení cestující zvedali ruce ke stropu, mnozí dokonce sami nabídli svou peněženku.

A ti lotři si ničeho nevšímali.

Během celého přepadu nebyl ukraden jediný dolar, ba ani jediný cent. Nikomu nezmizely hodinky, prsten či jiný šperk.

Když desperáti proběhli celým vlakem, naskákali na připravené koně a tryskem zmizeli.

„Cože?“ podivil jsem se.

„Opakuji, nikomu nic nevzali,“ trval na svém vlakvedoucí. Průvodčí mu písklavým hláskem přizvukoval.

„Opravdu nic?“ pochyboval jsem. „Nechce se mi věřit, že ten přepad udělali jen tak pro parádu.“

„No, víte, vzali s sebou jednu ženskou…“

„Cože?“ doslova jsem zařval a ruka mi sjela ke koltu.

„No, vytáhli ji z vlaku a měli pro ni připravenýho koně. A pak ještě kluka, asi tak tříletýho nebo pětiletýho, bylo to houby poznat. Vona ho nesla v náručí.“

„A to mi říkáte až teď?“

„No, vono to vypadalo, že je s nima smluvená. Chvíli si s ní povídali, pak na ni kejvli revolverem a vona s nima šla,“ kdákal průvodčí.

„Vy jste u toho byl?“

„Ne, říkali mi to lidi z toho vagónu, co s ní jeli.“

„Vy jste viděl, jak odjíždějí?“

„Jo, viděl. Seděla na koni, dítě v náručí. Dva banditi jeli před ní a tři za ní…“

V té chvíli se mi honily hlavou ty nejstrašlivější myšlenky. Nechal jsem vlakvedoucího i průvodčího na náspu.

„Ale šerife, to ještě není všechno,“ namítal vlakvedoucí, ale já ty dva hrdiny už odmítl poslouchat. Běhal jsem kolem vlaku jako šílený a díval jsem se do tváří všem cestujícím, kteří dílem vyděšeni, dílem už smířeni s osudem postávali kolem.

Jen dvě osoby jsem tam nenašel. Nikde jsem neviděl Pat Pristleyovou a jejího synka.

Tak Miku, tohle jsi pěkně zpackal. Ti lotři šli na tebe i na Johna s návnadou, vy jste zabrali a spolkli ji i s navijákem. Jestli jim šlo jen o to, aby se zmocnili Pat a malého Johna, tak se jim to stoprocentně podařilo.

Zavolal jsem si Harryho a nařídil jsem mu, ať jede co nejrychleji na ranč XX a tam řekne Johnovi, co se stalo. Nechal jsem samozřejmě na Johnovi, ať se zachová, jak chce, ale byl bych nejraději, kdyby se tady objevil co nejdřív, a to nejméně s deseti dobře ozbrojenými muži.

Skončilo oťukávání. Nepřítel vyhlásil válku. Má ji mít.

Harry skočil na koně a tryskem odjel. Další dva pomocníky jsem požádal, aby na místě udělali pořádek a zahnali všechny cestující do vlaku. Ze všeho nejméně jsem potřeboval, aby mi tady lidi poničili stopy, pokud se tak už nestalo.

„Jak vypadali ti lotři?“ pustil jsem se zase do posádky vlaku. K vlakvedoucímu a průvodčímu se přidali topič se strojvůdcem v umaštěných hadrech. Ti čtyři nakonec sestavili dokonalý popis pachatelů. Ač jsem čtyři z těch lidí nikdy neviděl, jejich jména jsem si mohl už teď napsat do protokolu.

Jeremy Ram, Pancho Gonzales, Slim Adams, Timothy Rattle a Marty Brown. Kompletní Černá smečka. Bylo jich ale jen pět, jeden tedy chyběl. Samozřejmě, falešný hráč Clint Kendall zvaný Fullhand. Ten se k takové hrubé práci nehodil, měl příliš jemné ručičky. Ale svou práci odvedl. Včera večer zjistil v Sommervillu prakticky vše a utvrdil Johna v domněnce; že musí co nejrychleji poslat Pat s malým Johnem pryč, aby si uvolnil ruce. Ten ranní vlak se přímo nabízel…

Miku Williamsone, tys toho chlapa neměl vyhánět z města. Tys ho měl strčit za katr a všechno z něj vymlátit. Vím, podobné metody by se používat neměly, ale tady by to bylo na místě.

Ale už víme, s kým máme tu čest. Zařídíme se podle toho. V Sommervillu bude horko, ale já jsem přesvědčen, že ty dva z toho vytáhneme.

Obcházel jsem cestující, doufaje, že by mi mohli prozradit něco nového. Strach se z nich už dávno vypařil, teď byli všichni hrdinové. Kdekdo se pídil po tom, kdy vlak pojede dál. Málokdo mi byl ochoten podat nějaké informace. Ostatně lidé byli většinou rádi, že jim nikdo nesáhl na majetek.

Dověděl jsem se také, jak došlo k únosu Pat Pristleyové. Když lotři našli v jednom oddělení matku s dítětem, přestali vlak prohledávat. Jeden z nich, patrně Slim Adams, k nim přistoupil a smekl.

„Paní Pristleyová, nemýlím-li se,“ řekl s úctou.

Byl zatraceně zdvořilý, až na to, že se pořád oháněl nabitým kol-

tem.

Musel jsem obdivovat statečnost té mladé ženy.

„Nemýlíte se. Přejete si něco?“

„Dovolte, abych vás pozval na malý výlet, madam.“

„Těší mne, ale nemám zájem,“ odvětila Pat.

„Ve vašem vlastním zájmu vám radím, abyste udělala, co vám říkám.“

„Dobře vím, že jste schopen všeho,“ odsekla Patricia. „Lidi vašeho kalibru dobře znám.“

„Jistě, jsme přece s vaším manželem staří přátelé, madam,“ usmíval se zlotřilec. Netušil, co se stane v příští chvíli.

Pat měla v ruce malý revolver a nerozpakovala se ho použít.

Rána však letěla do stropu vagónu a podruhé už vystřelit nestačila.

Vyrazili jí revolver z ruky.

„Tak pomalu, madam. Pro nás máte cenu, jenom když budete živá,“ usmíval se poněkud zaražený desperát. Popadli malého Johna.

„Nechte mého synka!“ křičela Pat. Neposlechli ji.

„Tak co, už budete rozumná? Pojedete s námi?“

Měl jsem v tu chvíli zlost na celý svět, na Johna, a nejvíc sám na sebe. Proč jen s Patricií nejel někdo ozbrojený? Přece jsme věděli, co se chystá. John je muž s ocelovými nervy a hned tak něco ho nezlomí. Pokud chce nad ním mít někdo moc, musí se zmocnit jeho nejbližších…

Pat nezbývalo, než nasednout na koně a odjet s nimi. Kam? Co ji tam vlastně očekává?

Budou chtít výkupné, to je jasné. John zaplatí, nic jiného mu nezbývá. A potom? Budou ti ničemové stát o to, aby zůstali po jejich nekalých rejdech živí svědkové? Pro Johna si přece objednali pohřeb…

Prošel jsem celý vlak a doufal, že bych mohl najít ještě nějakou tu stopu. Nic jsem nezjistil. Nikoho z cestujících jsem neznal, ranním vlakem ze Sommervillu odjíždí málokdo.

K svému překvapení jsem nalezl na jednom sedadle prostředního vagónu sedět Percyho, zaměstnance pohřebního ústavu v Sommervillu. Byl pořádně vyděšen a ještě teď se klepal. Zjevně se od okamžiku přepadení z tohoto místa nevzdálil. Řekl mi, že ho pan Setman poslal s objednávkou do Bridgewateru. Ovšem, přepadení, jistě. Viděl ty ničemy, ale nic mi o nich říct nemůže. Na nic si nepamatuje. Tedy, on víc koktal než mluvil. Západ, to nebylo místo pro

něj. Nechal jsem ho tam sedět i s jeho rozklepanou dušičkou. Moc mi nepomohl.

Během půldruhé hodiny se vrátil Harry a za pět minut za ním se přiřítil na zpěněném koni John.

Stačilo, abychom si řekli jen několik slov. Nebylo o čem hovořit, vše bylo jasné.

Museli jsme se okamžitě vydat za těmi ničemy, dokud je bílý den, a co nejrychleji je dohonit.

Pouze mě překvapilo, že John s sebou vzal jen čtyři muže.

„Víc jich momentálně na ranči nebylo,“ řekl. „A pak, musí to stačit,“ dodal rozhodně. Za těmi slovy jsem však vycítil něco, čemu jsem nerozuměl. Ale už jsem si u svého přítele zvykl na to, že ne vždy má srdce na dlani.

Z pomocníků jsem vzal s sebou Harryho, ostatní jsem ponechal k ochraně města. Bylo nás sedm, byli jsme dobře ozbrojeni a John myslel na vše. Měli jsme zásoby na dva dny, takže jsme se nemuseli nikde zdržovat.

A jet po stopě únosců, to byla v prvních hodinách lahůdka. Kopyta šesti koní nechávala v prérii doslova vyoranou brázdu.

Zprvu mířili k východu, když prakticky kopírovali trasu železnice. Teprve asi po třech mílích se otočili k jihu.

„Že by ujížděli k hranici?“ divil jsem se.

„Ne, ne,“ podotkl John. „Nejedou do Mexika. Někde tady musejí mít skrýš. Musíme je překvapit a z toho hnízdečka je pěkně vykouřit.“

Jeho tvář byla bledá. Z nehybných rysů se nedalo nic vyčíst.

Ale nezdálo se, že by tady někde mohl být úkryt. Pláň byla nekonečná, suchá a žhavá. Nestačili jsme hasit žízeň, i koně toho měli dost. Několikrát jsme museli zvolnit. Náskok banditů se nesnižoval, měli před námi dobré tři hodiny.

Pak se stopa náhle rozdělila. Jeden z koní odbočil prudce vlevo, k východu, zatímco stopa ostatních se stáčela spíš k západu.

Domluvili jsme se pohledem. Jistě, Pat určitě zůstala v té větší skupině. Ale nebylo vyloučeno, že ji odloučili od synka, toho mohl unášet ten osamělý jezdec. Museli jsme však riskovat a netříštit své síly.

Pokračovali jsme po stopě pěti koní. Skutečně změnili směr, ujížděli teď přímo na západ. Nechápali jsme to. Kdybych já unikal před zákonem, pokračoval bych v těchto místech ještě dvě tři míle k jihu. Tam bych našel holé kamenité pláně, kde by všechny stopy zmizely. Zdá se, že přece jen neznali zdejší končiny. Nebo snad odbočili k západu záměrně?

Jeli jsme ještě asi dvě hodiny a pak se stopa opět stočila. Tentokrát k severu.

„Nerozumím tomu, Johne. Oni se vracejí. Co je to za fintu?“ Johnova tvář se náhle změnila. Zatímco doposud to byl klidný,

vyrovnaný muž, jejž únos vlastní manželky a dítěte příliš nerozrušil, teď jako by se mu v cévách vzbouřila krev. Předtím udržoval pravidelné tempo, nyní však jel stále častěji v čele naší .skupiny a pobízel už dost vyčerpaného koně.

Vraceli jsme se tam, odkud jsme vyjeli.

Náskok lupičů se snížil, ale ne o moc. Teď měli před námi asi dvě hodiny. Slunce se sklánělo k obzoru a my pochopili, že před západem je nedostihneme.

Nutně to znamenalo, že nám prozatím uniknou. V noci jejich stopu nebude možné sledovat. Mohou se ukrýt prakticky kdekoli. Celý den nás vodili za nos. Ubohá žena, a hlavně ubohé dítě. Pat toho najezdila kdysi dost, ale celý den v sedle určitě ještě nikdy nebyla…

A když se slunce dotklo čáry obzoru, přeťala stopa železniční trať, asi dvě míle západně od Sommervillu.

To už jsem věděl, kam jeli. Naprosto ničemu jsem nerozuměl. Ti lotři jeli přímo k ranči XX!

Ale proč? Co je tam vedlo? Mohli se přece s unesenými někde ukrýt a jenom klást podmínky…

Pak jsme uviděli na obzoru sloup dýmu. Zastavili jsme.

„Zapálili ranč,“ řekl jsem téměř nehlasně.

„Ne, zdá se, že je to jenom stodola,“ John na to.

„Ale proč to dělají?“

„Bojím se nejhoršího,“ pravil John a popohnal koně. Přestože ubohé zvíře mělo v nohách přinejmenším deset hodin jízdy, neslo svého jezdce tryskem vpřed.

Nestačili jsme mu.

Během půlhodiny jsme dojeli na ranč.

Kolem se povalovala nehybná těla tří mužů. Stodola byla v jednom plameni.

Uprostřed dvora stál John.

V jeho tváři jsem teprve teď mohl uvidět nesmírný žal a zároveň nesmírnou zlost.

Pak se jedno tělo pohnulo.

Nebyl to však nikdo z ochránců ranče. Byl to jeden z těch, kteří ráno přepadli vlak a teď i Johnův ranč.

5. ŠPATNÉ ZPRÁVY

Bezbradý ležel zkroucený na boku a tiskl si ruku k břichu. Mezi prsty mu protékala krev. Nenávistně nás pozoroval. Odulá ústa měl pootevřená a vycházely z nich tiché steny.

Dostal dvě rány. Jednu do ramene, druhou do břicha. Je docela možné, že v této chvíli o průstřelu ramene ani nevěděl.

Pochopil jsem, že mu už příliš života nezbývá.

Už se skoro setmělo. V záři plamenů se na jeho zrudlé tváři leskl

pot.

„Tak vida, konečně se setkáváme, Ryšavče,“ zasípal.

„Ano, setkáváme se, pane Rame,“ odvětil Ryšavý John. I v této

chvíli dával ničemovi lekci ze slušného chování. „Setkáváme se, i když bych byl mnohem raději, kdyby tvé tělo shnilo za mřížemi San Quentinu.“

„Jistě, ty sám ses o to nejvíc zasloužil,“ řekl Bezbradý a odplivl si. V jeho slinách byla krev. „Buď proklet, ty ničemo, padouchu, zrádče. Nepoznal jsem větší krysu, než jsi ty, Ryšavče.“

„A tak ses mi přišel pomstít? Jak ubohé,“ odvětil s klidem John, i když jsem mu viděl na očích, jak se musí přemáhat, aby do toho ležícího těla nevystřílel celý zásobník.

„Pomstít? Proč? O pomstě… nemůže být řeč, Ryšavče. Přišel jsem si vybrat dluh, který u tebe mám. Já a všichni tví bývalí kamarádi, kteří s tebou byli připoutáni k jednomu řetězu.“

„Nikdy jste nebyli mí kamarádi,“ odsekl John.

„Ale tvářil ses, jako bychom byli tví nejlepší přátelé, než jsi sám vzal do zaječích a nechal nás smrdět v lochu.“

Bezbradý se odmlčel. Bylo vidět, jak těžce překonává bolest.

„Mockrát jsem vám řekl, že s vámi nechci mít nic společného,“ jekl John.

„Kdo je se mnou na jednom řetěze, buď táhne s námi, nebo je mrtvej muž. Tuhle mou zásadu sis snad už vštípil do hlavy,“ sípal Bezbradý.

„Možná. Přinutili jste mě k tomu. Bohužel jsem s vámi musel táhnout za jeden provaz. Ale teprve teď vidím, jak velká přehrada mezi námi byla. Kam jste odvlekli mou rodinu?“

„To bys rád věděl, viď?“ usmál se Bezbradý, protože tohle byl jeho největší trumf. „Která krysa nás práskla veliteli věznice, co? Jak to, že toho večera, když jsme měli utéct, se změnil režim střídání stráží? Kdo jiný o tom věděl než ty, Ryšavče?“

„Nezapomeň, že nás bylo na cele sedm. Já nejsem zrádce.“

„Ne, ty nejsi zrádce, Ryšavče. Ty jsi ten největší zkurvysyn, jakého jsem kdy potkal.“

„Já? Proč já? Proč ne ten, kdo ten útěk skutečně vyzradil? Proč ne ti, kdo tě tady nechali ležet v krvi? Zatraceně se jim to hodilo, co myslíš? Bez tebe se jejich podíl na kořisti zvětšuje.“

„To znám, tuhle písničku. Chceš ze mne udělat zrádce?“

„Ne, zrádce ne. Vy ale hrajete s falešnými kartami. Když máte něco proti mně, můžete přijít dveřmi, a ne zneužívat mou rodinu.“

„Jak roztomilé,“ chroptěl Bezbradý. „Co bysme si asi tak říkali. Ale týhle řeči, co tady vedeme, tý už rozumíš dobře. Zaplatíš nám za všechno, rozumíš.“

„Budiž, zaplatím. Někdy je nutné ustoupit násilí. Ale ty, Rame, ty už u toho nebudeš.“

„Chceš mě oddělat? Prosím, bude to pro tebe dražší. Pak si mí hoši s tvojí paničkou třeba trošku pohrajou.“

Johnova ruka sjela ke koltu, pak se zarazil.

„Ty už nebudeš u dělení koláče, nechápeš? Ta tvoje rána…“

„Já vím, co chceš říct. Nemusíš mi to opakovat.“

„Tak udělej aspoň jeden dobrý skutek v životě. Řekni mi, kam je odvezli.“

Bezbradý se usmál a jeho objemné tělo sebou cuklo.

„Rame, prosím tě,“ snížil se John až k prosbám.

„Seru na tebe,“ zasípal Bezbradý. Jeho tělo sebou ještě jednou trhlo a pak jeho oči znehybněly. Bylo po všem.

„Ksakru,“ ulevil si John. „Proč ti hoši stříleli tak přesně? Doufal jsem, že ho dostanu já.“

Rozhlédl se.

Čtyři muži se marně snažili hasit požár.

„Nechte tu stodolu shořet,“ zavolal na ně John. „Hlídejte, aby plameny nepřeskočily na hlavní budovu.“

Pak si zavolal předáka Chrise Langdona.

„Jak se to stalo, Chrisi?“

„Po vašem náhlém odjezdu tady zůstali jen dva muži, pane. Střežili dům, jak nejlépe dovedli. Tahle banda se přihnala po šesté. Z dálky jsme zahlédli oheň. Rychle jsme se vrátili, a našli jsme už jen tohle. Bringman a Small to měli za sebou, ale nedali svou kůži lacino. Soudím, že kromě tyhle mrtvoly si ještě jeden z nich odnesl šrám. Co jste to říkal, pane, že unesli vaši rodinu?“ zeptal se konečně.

„Vždyť paní s malým Johnem odjela ráno vlakem…“

„Vlak byl přepaden. Všichni si mysleli, že Patricii s Johnem unesli ti lotři, ale nebyla to pravda. Oni totiž tím vlakem neodjeli,“ řekl náhle John překvapivou zprávu.

Až jsem sebou trhl.

„Cos to říkal, Johne?“

„Vůbec nenastoupili do vlaku, Miku. Vrátili jsme se na ranč. Já jen chtěl, aby si všichni mysleli, že odjeli. Já to přímo cítil v kostech, že ti mí bejvalí parťáci si přejou, abych je někam vodvez. Měl jsem pravdu, přepadení vlaku to dokazuje. Pat tajně vystoupila z vozu a vrátila se na ranč. Ale oni to věděli…“ Rysy mu ztuhly. „Jak je možné, že to věděli? Znamená to snad, že tady na ranči máme krysu?“

„Za všechny muže ručím, pane,“ prohlásil Langdon.

„Nedělej to, Chrisi. Až příliš často jsem se zmýlil v lidech, kterým jsem věřil víc než sobě,“ řekl zatrpkle John.

„Dobrá, Johne,“ ozval jsem se, „ale proč jsme potom ty lotry pronásledovali?“

„Protože oni unesli namísto mé rodiny někoho jiného. To bych nesměl být Ryšavý John, abych nechal v pazourech ničemů nevinné lidi. Myslel jsem, že je dohoníme. Myslel jsem, že potáhnou co nejdál od Sommervillu, někde se ukryjí a budou vydírat. Těšil jsem se na chvíli, až pochopí, že chytili ty nepravé. Všechno je jinak, Miku.“

John se zastavil nad mrtvými těly.

„Odneste toho lotra někam na hnojiště, ať se na něj nemusím dívat,“ řekl nenávistně. „A chlapci, vy mi odpusťte. Zítra vás pohřbíme…“

Unáhlený čin velitele věznice přinesl první dvě oběti. A zdálo se, že jich bude víc.

„Ostatní jsou v pořádku, Langdone?“ zeptal se John.

„Jo, ale někam se ztratil mladej Jefferson.“

„Podívejte se po něm. Musíme doufat, že ho nedostali.“

„Vydáme se jim po stopě?“ zeptal jsem se.

„Teď, potmě? Myslím, že je to zbytečné. Ohlásí se sami, a brzy. Jde jim o prachy, o velké výkupné. A pak, brzy budou mít v patách nejen sommervillského šerifa, ale i federální policii. Přepadení vlaku není ani tady na denním pořádku. Budou to chtít skončit do zítřka. Bohužel mají rukojmí. Ostatně, zdá se, že někdo přijíždí.“

Ze tmy se vynořil jezdec. Blížil se pomalu, volným klusem. Ze všeho nejdříve jsme spatřili velký bílý šátek. Zastavil deset yardů od nás, v záři plamenů.

Poznal jsem Clinta Kendalla.

„Nechte v klidu své bouchačky, pánové,“ promluvil tím svým titěrným hláskem. „Jestli se nevrátím do devíti hodin živý a zdravý… Ostatně, co bych vám vysvětloval, pane Pristleyi. Dobře víte, oč jde.“

„Vyklopte, co chcete, a vypadněte,“ obořil se na něj John.

„Ne tak rychle, pane Pristleyi,“ řekl Kendall a chystal se seskočit z koně.

V tu chvíli se objevil v Johnově ruce revolver.

„Johne, to nesmíš,“ vykřikl jsem.

Johnův kolt dvakrát promluvil. Kulky se zaryly do země těsně před špičkami Kendallových bot. Ten nadskočil a v mžiku byl zpátky na koni.

„Nedovolím, aby se někdo jako vy, pane Kendalle, vůbec dotkl půdy mého ranče.“

„Budu informovat šéfa, jak se tady se mnou zacházelo. Bude to dražší, Johne.“

„Jmenuji se Pristley, jestli vám to neušlo.“

„Jak si přejete, pane Pristleyi. Jak jistě víte, octli se nešťastnou náhodou v našich rukou…“

„Zkraťme to. Kolik?“

„Co — kolik?“

„Kolik chcete za to, že propustíte mou ženu a mého syna?“

„Proč hned tak silná slova? Jistě si vzpomenete na šťastně prožitá léta v jistém zaopatřovacím ústavu. Máte u nás dluh, pane Pristleyi

a ten je třeba vyrovnat. Tady nejde v žádném případě o únos. Nevím, proč si hned vše takto vysvětlovat.“

„Nemám u vás žádný dluh.“

„Máte, a to pěkně velký. Jste už nejmíň šest let venku, a my tam málem shnili. Vaší vinou, pane Pristleyi.“

„To mě nezajímá. Přemýšlejte spíš o tom, proč jste se do lochu dostali.“

„Za každý rok ve vězení nám dlužíte takových osm tisíc dolarů.“

„Ani cent,“ odvětil John.

„Každému,“ dodal Kendall. „Pokud dobře počítám, tak každému z nás dlužíte padesát tisíc dolarů, pěkně zaokrouhleno. To je dohromady tři sta tisíc dolarů. Ve zlatě nebo v použitých bankovkách. Můžete si vybrat.“

„Snad jen dvě stě padesát tisíc. Ram to už má za sebou.“

„Dědíme po něm. Buďte rád, že vám nenaúčtujeme i jeho smrt.“

„Proč byste mi ji účtovali? Jeho podíl si rozdělíte. Pokud dobře vidím, tak byl Bezbradý střelen do zad. To mí hoši nemají ve zvyku. Poptejte se jeden druhého, kdo umí tak přesně střílet zezadu. Až přinesu ty peníze, je otázka, jestli se o ně bude mít ještě kdo dělit.“

Bylo vidět, že to Kendalla nutí trochu přemýšlet.

„Tak tři sta tisíc, rozuměl jste mi, pane Pristleyi?“

„Jo, rozuměl jsem vám velmi dobře. Chcete víc, než činí můj majetek.“

„Chceme přesně tolik, kolik činí váš majetek.“

„Máte pozoruhodné informace,“ ušklíbl se John.

„Ovšem, máme dobré informace. Ty peníze chceme zítra večer.“

„To je moc brzy, nedám je do té doby dohromady.“

„To už je váš problém.“

„Nemám tolik na hotovosti ani v bance. Musím prodat cenné papíry, zásoby, a možná i ranč. Doba je těžká, nevím, jestli tolik utržím. Zítra večer mohu mít nanejvýš sto tisíc.“

„S námi se nesmlouvá. Buď zítra večer v osm hodin budou peníze pohromadě, nebo tím okamžikem přestaneme obchodovat.“

Věděl jsem dobře, co se tím myslí.

„Dobrá, nebudu s vámi smlouvat. Chtěl jsem se dohodnout, ale vy jste, jak vidím, jiného názoru. Ještě , něco?“

„Ne, to je všechno. Zítra v osm. Přijedeme si pro peníze sem.

Představte si, že se budeme obtěžovat.“

„Zapomněl jste dodat, že vás nemáme stopovat. Nedělá se to tak?“

„Proč? Klidně mi jeďte po stopě. Dobře vím, že se od této chvíle neodvážíte ani jednomu z nás zkřivit vlásek na hlavě. Pamatujte si, pane Pristleyi. Oko za oko… Však to znáte.“

Obrátil koně a volným krokem se vracel.

„Zítra večer bude mít Setman zatraceně hodně práce,“ řekl s vážnou tváří John.

6. OBJEDNÁVÁ SE DALŠÍ POHŘEB

Snad to byl týž Sommerville jako včera ráno, a přece se mi zdálo, že to je úplně jiné město. Titíž lidé, kteří mě včera uctivě zdravili, se při pohledu na mne významně dívali do země nebo se dokonce otáčeli, občas dokonce prohazovali uštěpačné poznámky.

„Máte jít za starostou,“ to bylo první, co jsem se dozvěděl po návratu do kanceláře.

Bylo půl jedenácté večer a měl jsem za sebou dvanáct hodin v sedle. Na krku mi zůstalo jedno přepadení vlaku a jeden únos. Oba případy spolu souvisely a zdály se být zatím neřešitelné. Měl jsem neuvěřitelný hlad a mé hrdlo současně prahlo přinejmenším po třech sklenkách dobré whisky. Pak bych si nejraději sedl do křesla před svou kancelář, dal nohy na zábradlí a zapálil si doutníček. Potřeboval jsem tak prosedět nejméně hodinu v klidu a přemýšlet o tom co dál. Nic z toho mi asi nemělo být dopřáno. Chtěl se mnou mluvit pan starosta. O čempak asi?

Rozhodl jsem se, že ho prozatím budu ignorovat. Posadil jsem se za stůl a natáhl si nohy. Aspoň chvilku odpočinku si dopřeju.

„Co je nového, Billy?“ ptal jsem se pomocníka.

„Celkem nic. Ve městě se objevilo pár novejch lidí.“

„A hleďme, jak se sem dostali?“ pozvedl jsem obočí. „Trať je přece neprůjezdná.“

„Zatím tam pendlujou dostavníky, železniční společnost se snaží. Lokomotivu prej posaděj na koleje kolem půlnoci, ranní vlak už pojede jako obvykle.“

Zatracený ranní vlak. Kdyby ten dnešní raději nikdy nevyjel… Stokrát jsem měl chuť se ho zeptat, jestli se ve městě neobjevili

únosci, ale bylo to zbytečné, protože jejich podobu vlastně nikdo neznal.

„A co nějaká ženská s dítětem, ta se tady neukázala?“ vrhl jsem na Billyho pohled plný otázek. Čert ví, kde se ve mně vzala tahle myšlenka. K ranči XX se unesená ženská už nedostala. Ovšem, to ona musela odbočit po té osamělé stopě.

Ale proč ji ti lotři jen tak pustili? Prostě proto, že dobře věděli, že to není paní Pristleyová. Ale to věděli už ve vlaku! Proč ji potom

unášeli? Jenom proto, aby si všichni mysleli, že je unesena Johno— va žena a dítě.

Miku, jen si na chvíli sedneš a začíná ti to myslet. Ta ženská byla s bandity domluvena.

Jistě, kdyby přistoupila skutečná paní Pristleyová, pak by ti lotři unesli ji. Ale protože se ve vlaku neobjevila, unesli ničemové tuhle vějičku. A my na ni, samozřejmě, sedli.

Billy přemýšlel, až se mu kouřilo z hlavy.

„Je mi líto, šerife, žádná, kterou bych neznal.“

A já trouba se s tím spokojil. Stačilo ještě chvíli přemýšlet. Jenže já už byl myšlenkami jinde.

Posílil jsem služby. Znamenalo to, že pomocníci budou sloužit po dvou, ostatní pak museli být doma kdykoli připraveni zasáhnout. Harry byl utahaný skoro jako já, poslal jsem ho tedy vyspat. Na stráži zůstali Tommy a Jimmy.

„Co dál, šerife?“

„Zatím nic. Jdu za panem starostou. Kdybych ho náhodou zastřelil, tak mě zatkněte. Prosím pak o slušné zacházení.“

Vzal jsem ze stojanu pušku, podíval se, jestli je nabita, překontroloval jsem revolver a takto vyzbrojen jsem vyrazil do nočního Sommervillu.

Starostu jsem našel, ostatně kde jinde, v saloonu Las Vegas. Jako polehčující okolnost budiž uvedeno, že popíjel pouze zázvorové pivo. Našel jsem ho v přítomnosti soudce, doktora a pana Hardinga.

„Vedete to od desíti k pěti, šerife,“ ušklíbl se starosta.

„Nemohl byste aspoň odložit tu zbrojnici?“ navrhl soudce.

„Sommerville je civilizované město. Aspoň vy byste se měl postarat, aby bylo.“

„Svou zbrojnici odložit nehodlám, Vaše Ctihodnosti. Ještě pořád jsou chvíle, kdy je nutné chodit ozbrojen.“

„Slyšel jsem, že jste s vyšetřováním přepadení vlaku příliš nepokročil,“ řekl ironicky starosta.

„Nevím, čemu říkáte pokrok, pane Doyle. Jednoho z těch lotrů jsme dostali a ti ostatní nebudou daleko.“

„Až na to, že náš milý šerif neví, kde je hledat,“ rozesmál se starosta.

„Chcete kritizovat výsledky mé práce? Prosím, máte na to právo. Jen mi řekněte, jak daleko by se dvanáct hodin po přepadení dostal jiný šerif. Chtěl jste mi něco důležitého?“ zeptal jsem se významně.

„Ovšem, ale…“

Starosta nedopověděl. I on se podíval tam, kam všichni ostatní.

Totiž ke dveřím.

Do saloonu právě vešel nový host.

Málem jsem ho nepoznal, kdyby mu nezůstala ta ryšavá brada.

Tentam byl onen černý oděv s bílou košilí s tvrdými manžetami a zlatými manžetovými knoflíky. Už se mu neblýskaly na břiše zlaté hodinky. Teď odložil černou buřinku a na nohou mu nevrzaly černé lakýrky.

To byl John, jakého jsem měl nejraději.

Na hlavě širák, kolem krku šátek. Šedá vesta, pod ní kostkovaná košile. Jezdecké boty s vysokými podpatky chřestily při každém kroku ostruhami. A co bylo nejdůležitější, měl pořádně široký opasek, u něhož se houpalo pouzdro, připoutané šňůrkou ke stehnu. A v něm — úplně nový velkorážní kolt Buntline, který v Sommervillu nikdo nenosil.

Bílý obličej se teď vyznačoval především kamennými rysy.

„Není náhodou v tomto městě zakázáno nosit zbraň?“ trochu do mne píchl pan Harding. Ovšem, sám jsem to zakázal, ale příliš se mi nechtělo Johna právě teď odzbrojovat.

„Od této chvíle je pan Pristley mým pomocníkem,“ uzemnil jsem Hardinga a nechal ho sedět s otevřenými ústy. Ostatně na další řeči nebyl čas.

V saloonu to trvalo dost dlouho, než ho někdo poznal, a pak ta informace postupovala od stolu ke stolu.

John vykročil k barovému pultu. Jeho kroky duněly na dřevěné podlaze až nezvykle, to však proto, že v sále bylo naprosté ticho.

„Gin,“ poručil si občerstvení, které jistě nutně potřeboval.

„Prosím, pane Pristleyi,“ ochotně mu posloužil barman Johnny Black, který měl u Johna dost špatnou reputaci a svým podlézavým chováním se ji snažil vylepšit.

„Nejsem teď žádný Pristley,“ odtušil John. „Pro všechny jsem od této chvíle Ryšavý John, a vězte, že pro to mám důvody,“ řekl důrazně. Vyklopil sklenici do sebe, opřel se lokty o pult a měl celý sál před sebou jako na dlani.

Musel jsem ho obdivovat. Přestože strávil v sedle celý den jako já, nebyla na něm vůbec znát únava.

„Pane Setmane,“ řekl náhle a jeho pohled se zabodl k jednomu ze stolů vzadu u zdi.

„Ano, prosím, pane… ehm… Ryšavý Johne.“

„Nu, tak se mi to líbí,“ pochválil ho John. „Nemýlím-li se, pane Setmane, zastavil se tady včera takový mohutný gentleman a objednal si u vás pohřeb.“

Slovo mohutný pronesl značně ironicky.

„Mýlíte se, Ryšavý Johne,“ odvážil se oponovat majitel pohřebního ústavu. Do toho vyskočila jakási titěrná postava.

„Ten pán byl u mne,“ hlásil se o slovo truhlář Moore. „A objednal si rakev. Docela obyčejnou, levnou. Nebyl to moc dobrý zákazník.“

„A už jste rakev dodal?“

„Ne, protože ten pán už podruhé nepřišel.“

„Ani nepřijde,“ odtušil John. „Byl bych ale rád, kdyby ta rakev byla ráno připravena, byla by to škoda, když ten gentleman tak dobře platil.“

„Ale to…“

„Rozuměl jste mi?“

„Jistě, pane,“ nechápal Moore.

„Dobrá, a teď vy, pane Setmane,“ mávl rukou John. „Pak tedy byl u vás někdo jiný.“

„Ovšem, pane… ehm… Ryšavý Johne. Byl u mne…“

„Já vím. Byl u vás gentleman v šedém obleku a objednal si pohřeb pro mne.“

„Ano. Ale ten gentleman…“

„Já vím. Zaplatil vám zálohu, že, pane Setmane?“

„Ano, ale…“

„To je dobře,“ nenechal John Setmana domluvit.

„Ale když ten gentleman…“

„Musím tu zakázku trochu poopravit,“ řekl důrazně John. „Ten pohřeb vystrojíte hned zítra a v plné parádě. Má to jeden háček. V rakvi nebudu já.“

„Prosím, jak si račte přát, pane. Ale koho tedy mám pochovat?“

„Běžte se podívat ven. Mrtvola leží na káře.“

Nepochyboval jsem o tom, že přivezl mrtvého Jeremyho Rama alias Bezbradého.

Hlasy od dveří volaly, že venku na káře skutečně leží mrtvola nějakého chlapa.

„Ale Johne,“ namítl jsem, „toho muže je třeba pitvat, aby…“

„To je v pořádku, šerife. Ten muž byl střelen do zad revolverem Smith & Wesson, ráže 0.44. Tady je kulka, pane soudce. Nikdo z mých mužů takový revolver nenosí.“

Na stole se objevil kovový předmět. Soudce se tvářil nechápavě.

„To je v pořádku, Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem uctivě. „Před chvílí jste tady pochybovali o tom, jak zákon v Sommervillu pracuje. Tady máte doličný předmět, záleží jen na tom, jak se zachováte.“

„Správně, šerife,“ pochválil mě John. „A teď, když jsme zařídili pohřeb mrtvoly, dovolte mi, pane Setmane, abych si u vás objednal další pohřby. Byl bych nejraději, kdybyste ty chlapy naházel do společného hrobu, ale budu gentleman. Mrtvých bude pět. Pište si jména, pane Setmane, ať je nemusím opakovat. Především jistý Clint Kendall zvaný Fullhand. Bude patrně zastřelen. Nepředpokládám, že by dostal šanci obhajovat své zločiny před soudem, na to je příliš zákeřný a náš šerif má až příliš rychlou ruku.“

Vzadu u hráčského stolu jsem postřehl jakýsi pohyb.

„Zůstaňte pěkně na místě, pane Kendalle,“ objevil se náhle v Johnově ruce kolt. Málokdo postřehl, jak se tam dostal.

Neváhal jsem a otočil jsem se tím směrem.

Podle mne to byla neuvěřitelná drzost. Ten ničema poté, co přišel sjednat s Johnem podmínky výplatného za unesené, klidně seděl v saloonu a hrál karty.

Teď se snažil o to, aby co nejrychleji opustil sál. Jak se zdá, John všechny únosce převezl. Mysleli si, že bude sedět doma a dávat dohromady zlaťáky. On se rozhodl, že ještě této noci si s nimi vyřídí účty…

Kendall ho neposlechl a mířil ke dveřím. Třeskl výstřel.

Ze stěny asi tak půl stopy před Kendallovým nosem se vyštíplo prkno. To stačilo, aby se falešný hráč zastavil.

Vrhl vyděšený pohled do sálu.

John s koltem v ruce k němu postupoval uličkou, která se bleskově vytvořila.

Kendall se zjevným tikem v oku se díval do Johnovy tváře a pak do hlavně koltu ze stále větší blízkosti.

Když byl John čtyři kroky od něj, Kendall to nevydržel a ruce mu vyjely ke stropu.

„Nu, tak se mi to líbí, přítelíčku,“ odtušil John.

„Dohodli jsme se na něčem jiném,“ prskal Kendall.

„Na ničem jsme se nedohodli, to jenom vy jste vyslovil nepřijatelné požadavky.“

„Jestli se mi přihodí něco ošklivého, pak jistě víte, co bude následovat,“ odvětil Kendall. Zatím se oba dva obratně vyhýbali jakékoli zmínce o únosu.

„Nemusíte opakovat své smyšlenky. Tak vy jste si, pane Kendalle, objednal pro mne pohřeb, co?“ mával John hlavní koltu.

„Ano, ale to…“

Hlaveň se blížila, až se zastavila stopu od Kendallova nosu. Nikdo by v té chvíli nedal za Kendallův život ani ždibec šňupacího tabáku, ale jen já a John jsme vlastně věděli, že Kendallovi se nesmí zkřivit jediný vlásek.

„Tak pohřeb, co? Kolikpak jste dnes večer vyhrál?“

„To snad není váš problém,“ pištěl Kendall, který byl skoro rád, že se hovor stočil někam jinam.

„Můj ne, ale těch pánů tady u stolu a pak šerifa. Viďte, pane Williamsone?“ obrátil se ke mně.

Jak pohnul hlavní, udělal Kendall krok, jako by chtěl utéct, ale hlaveň přiložená na hruď dokonale zmrazila jeho další pohyby.

Pomalu jsem šel k nim.

„Co kdybyste si prohlédl obsah kapes tohoto pána, šerife?“

„K tomu nemáte právo,“ tiše namítl Kendall, ale nikdo ho už neposlouchal.

Kromě tučně nadité peněženky a zlatých hodinek jsem však v jeho kapsách nenašel nic podezřelého.

„Tak vidíte,“ prohlásil vítězoslavně Kendall.

„Za tu dobu, co jsem měl příležitost se s tímto pánem poznat, jsem se naučil spoustu triků,“ pravil John. „Shoďte sako, Kendalle.“

„To je neuvěřitelná opovážlivost.“

„Ovšemže. Tak bude to?“

Kendall pomalu soukal ruce z rukávů.

„Ale ale,“ řekl John a vyjel pěstí. „Tohleto nám nedělejte, pane Kendalle, mohl byste si ublížit.“

Malý revolver, dosud ukrytý v tajném pouzdře, vyletěl Kendallovi z ruky. V zásobníku té hračky jsem našel šest nábojů ráže 0.22.

Odzbrojený Kendall už nic nenamítal a podal Johnovi sako.

„Šerife, obraťte sako naruby a podívejte se do rukávů.“

Objevila se před námi prakticky celá královská flush v pikové barvě a krom toho nejméně tři esové pokery. Všechny karty byly umně sestaveny do vějířku a lehce přidržovány gumičkou na podšívce rukávů.

„Máte skvělého krejčího, pane Kendalle,“ poznamenal John a s odporem pustil ten kus oděvu na zem. Karty se rozlétly a dováděly ve vzduchu jako motýlci.

„Kolik peněz na vás ten lotr vyhrál?“ obrátil se John ke stolu, odkud Kendalla sledovaly rozhořčené pohledy.

„Dvě stě padesát dolarů.“

„Šerife, odpočítejte to v pánově peněžence a pak ji převezměte do úschovy, aby pána ta tíha nesložila.“

V peněžence byla přinejmenším tisícovka dolarů a o jejich původu jsem si nedělal iluze.

„Pokud se nemýlím, tento pán hrál tady ve městě i včera. Jistě se brzy přihlásí oprávnění majitelé těchto peněz. Na co čekáte, šerife, myslím, že tento pán patří za mříže.“

Na Kendallových zápěstích zacvakla pouta.

„Tohle mi zaplatíš, Johne. Ještě dneska v noci budu venku,“ zasupěl Kendall tak, že ta slova mohl slyšet jenom John a já.

„Možná, pokud ovšem nebudeš dřív bradou vzhůru,“ podotkl John a zasunul kolt do pouzdra.

Prvního jsme měli za mřížemi. Ovšem někde se pohybují další čtyři. Nedokázal jsem si představit, co se stane, až se dozvědí o Kendallově osudu.

Celá akce měla pro mne jediný dobrý výsledek. Nedozvěděl jsem se, co mi starosta vlastně chtěl. Ani mě to nemrzelo.

7. TEĎ HOVOŘÍ KOLTY

Kendall se ocitl v chládku rozhodně dřív, než předpokládal. Dal jsem si záležet na tom, abych ho za mříže posadil osobně. John mě doprovázel, potřebovali jsme si něco vysvětlit.

„A hleďme,“ poškleboval se Harry, který právě odcházel domů.

„Setkali jsme se s tímto pánem dřív, než mu to bylo milé.“

„Ono to brzy přestane být milé vám,“ prskal Kendall a marně se snažil vykroutit z pout.

Strčil jsem do něj, aby přidal do kroku. Už neprotestoval. Když za ním zaklapla mříž, rezignovaně před sebe natáhl ruce.

Odemkl jsem mu pouta.

„A teď mě dobře poslouchejte, Kendalle. Ten mladík tady,“ ukázal jsem na Jimmyho, „má přesné pokyny. Jestli začnete vyvádět, budete mít pouta na rukou a roubík až v krku. A jestli budete vyvádět i potom, jsou tady i jiné prostředky,“ a významně jsem si poklepal na pouzdro s revolverem.

„On vás ten humor přejde,“ našel Kendall ztracenou řeč. „Už brzy mě budete muset pustit, jinak víte, co se stane.“

„Hovořil jste o nějaké dohodě, Kendalle,“ oponoval jsem a bylo mi skoro odporné se s podobným typem vybavovat. „Byli jsme ochotni ji dodržet. Pokud vím, tak ve vězení nejste za únos, ale za falešnou hru. K tomu připočtěme nedovolené nošení zbraně. A jen díky tomu, že v Sommervillu se zbraně nenosí, do vás nikdo z vašich protihráčů nenapálil kuličku.“

„Nechtě si ty tlachy. Brzy se to doví mí kolegové, a to vám teprve začne tanec.“

„Už brzy. Tak kde se schovávají?“

„Vy idiote,“ rozesmál se Kendall. „Kdybyste byl šerifem na svém místě, tak byste věděl, že se vůbec neschovávají. Nemají to zapotřebí. Vy nám nezkřivíte vlásek na hlavě. Naše trumfy nepřebijete.“

V tu chvíli jsem si mohl připadat jako idiot. Pohlédl jsem na Johna a ten mlčky přikývl.

Vyšli jsme na chodník.

„Já vím, kde jsou. Aspoň tři z nich,“ řekl John.

„A co chceš udělat?“ zeptal jsem se.

„To, co v Kendallově případě. A pokud se budou cukat, tak poteče krev.“

„Ale oni mají v rukou rukojmí. To se o ně nebojíš?“

„Bojím, ale nevěřím tomu, že by měli čas něco podniknout.“

„Johne, za tohle město odpovídám já. Kdyby se mělo rukojmím něco stát, nikdy bych si to neodpustil,“ rozmlouval jsem mu jeho záměr, který mi připadal neuvážený.

„Když se mi to nepovede, tak mě zavřeš s Kendallem na deset minut do cely. A Miku, já už vím, jak z něj vymlátit, kde je ukrývají. Ale vidím to jako poslední šanci. On ten Fullhand pak zpívá velice nerad.“

„Proč to neudělat rovnou?“

„Ne, napřed musíme vyřídit ty tři. Doufám, že pomůžeš.“

„A pak?“

„Ti tři už kápnou božskou. Ten čtvrtý totiž nebude daleko.“ Hráli jsme zkrátka vysokou hru.

Sommerville se nořil do téměř úplné tmy. Blížila se půlnoc. Olejové lampy na hlavní ulici dohořívaly. Jen v saloonu U Zabitého Siouxe bylo ještě veselo.

Rozrazili jsme lítačky a zůstali stát ve vchodu. Nikdo si nás nevšiml.

Asi pět místních hochů si rukama vyřizovalo účty se třemi přivandrovalci.

Pohlédl jsem na Johna a vše bylo jasné. Jeho tvář se na okamžik zkřivila odporem. Poznal je.

Bitva, v níž úřadovaly především pěsti a rozbité židle, v té chvíli skončila jednoznačným vítězstvím přivandrovalců. Místní hoši nebyli na podobné praktiky zvyklí.

Jeden z nich se povaloval po zemi s rozbitou hlavou, ale hýbal se. Kolem něj ležely střepy z rozbité láhve.

Ti tři, co opanovali situaci, si z mého zákazu vůbec nic nedělali. Každému z nich se houpal u pasu kolt. A vypadali na to, že se střelnými zbraněmi dovedou zacházet. A krom toho bylo zjevné, že umějí také pít. Drželi se stále na nohou, i když jsem nepochyboval, že do sebe obrátili nejednu sklenku.

Proti nim jsme stáli my dva.

Hluk v saloonu pomalu utichal a prostor za třemi ozbrojenými muži se vyprazdňoval. Nemohl jsem si je ve světle petrolejek podrobně prohlédnout, ale docela odpovídali Johnovu popisu.

Ani se mi nemuseli představovat. Vytušil jsem, že tyto muže vidím dnes poprvé a patrně také naposledy.

Ten, co měl kolem těla dva nábojové pásy a pod nosem knír jako mrož, byl jistě Pancho Gonzales. Na levé ruce jen tři prsty…

Mrňous, který nebyl vyšší než barový pult, je určitě Timothy Rattle, ale jak jsem ho pozoroval, zdál se mi být ze všech nejnebezpečnější. Lidé jako on trpí mindráky a on skutečně nebyl vyšší než čtrnáctiletý chlapec. Kolt po jeho boku se zdál být až nepřirozeně veliký.

A ten třetí, hromotluk se snědou opálenou kůží a tváří, která naznačovala, že je mulat, nemohl být nikdo jiný než Marty Brown zvaný Křovák. Nechtěl bych jednou z těch jeho lopat dostat.

Byli tři. Ale proti Johnovi se vydalo ze San Quentinu šest chlapů. Jeden už byl na pravdě boží, jeden seděl v chládku. Kde je šestý?

Ovšem, chyběl Slim Adams, s ním jsem ještě neměl tu čest. Samozřejmě, někdo musí střežit zajatce. Volba padla na Slima. Škoda že je tak ukázněný. Kdyby tady byl s nimi, měli bychom všechny členy bandy pěkně pohromadě. Nebo to nebyli všichni? Přibrali do hry ještě někoho? Kdoví, teď nebyl čas o tom přemýšlet.

Věděl jsem jediné. Pokud dojde na kolty, musíme aspoň jednoho z nich nechat naživu. Protože jen tak se můžeme dovědět, kde jsou schováni zajatci… Samozřejmě si to uvědomoval i John.

Asi minutu trvalo chladné a tiché příměří. Stáli nehybně proti nám, ruce nedaleko pouzder.

John stál vedle mne, ruce zastrčeny za opaskem. Trochu se pohupoval na patách, vypadalo to ležérně, ale já věděl, že je v nejvyšším střehu.

„Hleďme, náš přítel přišel pozdravit staré známé,“ snažil se být vtipný Timothy Rattle. Vyskakoval přitom na špičky, ale moc mu to nepomohlo. Ani za melounem by ho moc vidět nebylo.

„Chceš nám zaplatit dluh?“ otevřel ústa Marty Brown. „Je na čase. Doufám, že jsi přinesl i úroky.“

John neodpovídal a měřil si ho pohledem.

„Nebo sis s námi přišel přiťuknout, stará vojno?“ ozval se Pancho Gonzales. Jeho angličtina nebyla čistá, mnohem raději by teď ze sebe sypal jadrné španělské nadávky. Až příliš nápadně schovával svou zmrzačenou ruku.

„Dej tu ruku dál od toho koltu, nebo přijdeš o další prsty!“ upozornil ho Ryšavý John.

„A hleďme, náš přítel za tu dobu nějak zpychl,“ podivil se Pancho Gonzales. „Nejsme mu už dost dobří. Už to holt nejsou ty časy, kdy jsme spolu jídávali z jedné misky a byli připoutáni k jednomu řetězu.“

„Jistě, časy se změnily, Pancho. Máš pravdu, Marty, přišel jsem vám splatit svůj dluh. Ale trochu jinak, než si myslíte.“

„A přibral si na to šerifa,“ procedil mezi zuby Střízlík. „Tak to už teda něco znamená,“ dodal a rozřehtal se, jako kdyby se mu podařil kdovíjaký vtip.

„Máte poslední příležitost, jak z města vyváznout se zdravou kůží,“ řekl rozhodně John. Z jeho hlasu muselo být každému jasné, co se má v příští minutě stát.

„Ryšavec s námi žertuje,“ usmíval se Rattle a postava mu jakoby o tři palce povyrostla.

„Ne, nežertuji,“ odpověděl John. „Zahoďte opasky a zmizte ze Sommervillu. Nejdřív ale nahradíte tady barmanovi způsobenou škodu, jak předpokládám,“ podíval se John směrem k pultu. Barmana nebylo skoro vidět, tak se tiskl do temného kouta.

Zarazili se. Viděl jsem jim na očích, že každý z nich by nejraději do Johna vysypal šest kuliček, jenže pak by z něj nedostali ani dolar. Potřebovali ho živého, a dobře to věděli.

Zároveň si mysleli, že John blufuje, že se neodváží použít proti nim zbraně, když mají rukojmí.

„Říkal jsem ti, abys ten kolt nechal tam, kde je!“ vykřikl John.

Ale to až potom, co ticho v saloonu rozčísl výstřel z jeho koltu.

Přišlo to tak rychle, že se nikdo jiný neodvážil sáhnout po zbra-

ni.

„Ty zkurvysynu, que chingue este cabrón!“ přešel Pancho Gon-

zales plynule z angličtiny do španělštiny a od šepotu k řevu.

Viděl jsem, jak mu krvácí ruka. John splnil, co slíbil, a ustřelil mu další prst.

Teď jsme měli navrch. Ani jsem nemusel sahat po zbrani.

John na ně mířil se svého buntlinu a držel je v šachu. Pancho tiše klel, zbylí dva stáli s rukama snad dva palce od pouzder, ale to bylo taky všechno.

„Tak, pánové, chytneme se stropu, co říkáte?“ usmíval se John.

„A to vám povídám, hezky opatrně, žádný zbytečný pohyb, jinak…“ Víc říkat nemusel. Váhavě ho poslechli.

„Tak se mi to líbí. I ty, Tříprsťáku, ta rána zas není tak těžká.

Nebo už ti máme říkat Dvouprsťák?“ poškleboval se John.

„Tohle nám zaplatíš i s úroky.“

„O úrocích slyším dnes už podruhé, a zatím není co platit. A teď ze sebe koukejte vysypat, kam jste schovali zajatce. A hezky rychle!“

Šlo do tuhého. Nepochyboval jsem o tom, že John je schopen použít všech možných i nemožných prostředků, aby zjistil, co potřebuje.

„Tak bude to?“ Jeho kolt znovu promluvil. Trochu přičísl Střízlíkovi účes.

Mrňous sebou cukl, ale zůstal stát.

„Nemáme času nazbyt, přátelé. Dobře vím, jací jste poserové. Jestli do pěti vteřin nekápnete božskou, do jednoho z vás to našiju.“

„Johne, neblázni, to přece nemůžeš,“ namítal Marty Brown. Zdál se mi být nejpřístupnější, ale jistě by nezradil před těmi dvěma. Rozhodl jsem se, že právě tohle je muž, kterého necháme naživu.

„Tak nikdo nic?“ zeptal se John a znovu vystřelil.

Timothy Rattle zařval a chytil se za stehno. Mezi prsty mu začala protékat krev. I v tom mizerném osvětlení jsem viděl, jak bledne.

Věděl jsem dobře, že Johnovi zbývají už jen tři rány, a právě tak si to dokázali spočítat i ti tři.

Už si nemohl dovolit plýtvat střelivem, ale pořád jsem stál vedle něj já.

„No, tak kápnete božskou?“

„Johne, počkej. Nestřílej už, nestřílej. Všechno řeknu,“ řekl roztřeseným hlasem Pancho Gonzales.

„Sketo!“ zakňučel Střízlík.

„Všechno ti povím,“ řekl Pancho a udělal dva kroky dopředu.

Přitom mu ruka sjela k límci košile.

„Zpátky!“ zařval John, ale už bylo pozdě. V Panchově ruce se zablýskala ocel.

Padly dva výstřely. Jeden z mé zbraně, druhý z Johnovy.

Do stěny za Johnem se zaryl nůž a Pancho klesl k zemi. Nestačil říct už vůbec nic.

Nastalého zmatku však využili jak Marty Brown, tak Timothy Rattle. I oni sáhli po koltech. Vystřelit už nestačili.

Čtyři výstřely z mého i Johnova koltu je umlčely navždy.

„Ksakru,“ ulevil si John. Obcházel jednoho po druhém. Pancho Gonzales to měl za sebou. Jeden výstřel ho trefil do srdce. Timothy Rattle to dostal přímo do čela.

Ale Marty Brown ještě dýchal. Krvácel z velké rány na hrudi, ale žil. Měl otevřené oči.

Zavolal jsem na barmana, ať co nejrychleji sežene doktora. John se sklonil k raněnému.

„Marty, snad v tobě ještě něco zůstalo. Ty přece nebojuješ proti ženám a dětem,“ řekl mu. „Kam jste je ukryli?“

Brownovy rty se pohnuly.

„Ty… Johne… oni jsou v…“

„Kde jsou? Jsou tady ve městě?“

„Město…“

Brown už jen šeptal.

„Ty… jsi… John… Dlužíš nám… padesát tisíc… ve zlatě…“

„Marty, udělám všechno pro to, aby ses uzdravil, jen mi řekni, kam jste ukryli mou ženu a synka.“

„Jsou… tady… Adams…“

Víc už neřekl. Jeho tělo sebou ještě jednou trhlo a pak oči znehybněly.

„Ksakru,“ ulevil si John. „Právě tohle se nemělo stát.“

Do místnosti vešel barman s doktorem, nemusel pro něj daleko, jen do protějšího saloonu. Ale doktor už jen mohl ohledat mrtvoly.

„Je tu ještě Kendall,“ namítl jsem.

„Já vím,“ řekl John. „Ale právě to je chlapík, s kterým je v tomhle směru snad nejhorší domluva. Snad kdybychom mu pálili chodidla značkovacím železem…“

„Proč to nezkusit?“ navrhl jsem.

„Ne, ne, tohle chce rozum do hrsti,“ namítl John a zamyslel se. Pak přistoupil k dřevěné stěně, od níž před chvílí střílel. Panchův nůž zabodnutý v ostění vypadal, jako když se ještě chvěje.

„Byla to od tebe perfektní rána, Miku,“ řekl John s uznáním v hlase.

„Nerozumím ti,“ divil jsem se.

„Já střílel tak, abych ho zabil. Ale nepomohlo to. Podívej se.“ Ukázal na střenku nože.

Zřetelně jsem viděl, že ji škrábla kulka z revolveru.

„Kdybys netrefil ten nůž, už jsem tady nemusel být,“ poklepal mi John na rameno a vyšel na chodník.

Chvíli jsem stál dost vyjeveně, teprve pak jsem pochopil, že se mi patrně podařil nejlepší zásah mého života. Byl jsem si totiž naprosto jist tím, že jsem po Panchově ruce vystřelil až ve chvíli, kdy nůž už letěl.

Člověk někdy zkrátka potřebuje i štěstí. Vyšel jsem ven za Johnem.

Byla přesně půlnoc.

8. ZTRACENA STOPA

„Kam teď?“ zeptal jsem se.

„Nezbude nám nic jiného než si znovu popovídat s Kendallem, přestože mi je z duše odporný,“ řekl syrovým hlasem John. Plnil znovu bubínek buntlinu, jako by počítal s tím, že ho při diskusi s podvodným hráčem bude potřebovat.

„Říkal jsi, že nic neprozradí.“

„Pokud bychom na něj šli silou, tak ne. Ale jinak…“ Pokrčil rameny. „Kdopak ví.“

Zasunul zbraň do pouzdra.

Naše kroky se v tiché ulici rozléhaly až příliš.

Měl jsem takové nejasné tušení, že Patricia Pristleyová nemůže být daleko. Všichni únosci se veselili v saloonech, samozřejmě až na jednoho. Ten teď na ně čeká někde v úkrytu, drží na kolenou pušku, a hledí, aby Pat neudělala zbytečný pohyb. Čeká a čeká. Patrně se nedočká. Má sice příkaz čekat, ale vojenská kázeň je lidem jeho typu cizí. Převládne zvědavost a nechuť vůči jednání ostatních. Pak tedy vystrčí nos ze svého brlohu a půjde se podívat, kde jeho kumpáni uvázli.

Znamená to, že se objeví tady na ulici.

Pokud bychom jej zastihli a zneškodnili, mělo by být všechno v pořádku.

Ale toho, kdo Pat střežil, jsem ještě neměl tu čest poznat. Pevně jsem doufal, že ho brzy uvidím. Měl jsem ještě jednu prázdnou celu.

„Otázkou je, co je ten Slim Adams vlastně za chlapa.“ Ani jsem si neuvědomil, že jsem to řekl nahlas.

„Také na to myslím,“ řekl John, jako kdyby mi četl myšlenky.

„Nikdy jsem se v něm nevyznal. Vždycky byl zamlklý, nerudný. Neměl vlastně přítele a s nimi se spřáhl patrně jen proto, že z jejich podniku koukal zisk. Ve vězení byl za podvody, při nichž občas bral taky do ruky kolt. I karty měl rád. Dost se divím, že si ještě nevyrazil zahrát si poker. Mělo by mu teď být tak pětačtyřicet, víc ne. Vždycky chodil špatně oholený. Vysoky, štíhlý, trochu plešatěl, ale už jsem ho deset let neviděl. Ale poznal bych ho, právě tak, jako jsem poznal ty ostatní.“

Oba saloony v Sommervillu měly otevřeno dlouho přes půlnoc. Do tří do čtyř hodin, podle toho, jak se hosté bavili a jak měli hluboko do kapsy.

Bylo dost dobře možné, že do té doby Adams ze svého úkrytu vyleze. Tím spíš, když se nedočká svých přátel.

„Mohu poslat do každého saloonu jednoho pomocníka,“ navrhl jsem. „Popis máme, stačí, když budou mít oči otevřené.“

John chvíli přemýšlel a pak zavrtěl hlavou.

„Ne, myslím, že by to nepomohlo. Určitě je tu ještě někdo, kdo by ho varoval. Cítím přímo v kostech, že ta povedená Černá smečka má v Sommervillu komplice.“

Zastavili jsme se na chodníku před mou kanceláří.

„To mě nenapadlo…“ řekl jsem.

„Jak jinak by tak přesně znali mé rodinné poměry? Jak by tak přesně trefili na můj ranč? Odkud vědí, kolik peněz můžu dát dohromady? Miku, tři sta tisíc, to je totiž nejvyšší hranice, kterou bych jim ještě mohl vyplatit, kdybych se zbavil všeho, co mám. Ten plán se nezrodil v hlavě Bezbradého nebo Střízlíka. Za tím stojí ještě někdo další a jsem přesvědčen, že ten člověk sedí někde tady za těmito zdmi. A nepochybuji o tom, že teď pěkně zuří, když zjistil, jak to jeho kumpáni zpackali.“

Přikázal jsem Tommymu, který držel stráž, aby mě okamžitě zavolal, kdyby se kdokoli objevil na ulici, která teď byla žalostně prázdná.

Tommy se divil, ale pochopil. Ukryl se do přítmí chodníku. Vešli jsme dovnitř.

Kendall klidně spal, jako kdyby se nechumelilo. Ono se skutečně nechumelilo, ale spánek páně Kendallův jsme přerušili v nejlepším.

Nelíbilo se mu to.

Nám se zase nelíbilo, že se to nelíbí jemu. John odemkl celu, chytil ho za límec a zvedl pěkně vysoko ke stropu.

Mrskal sebou jako lapená rybička, ale probudil se. John s ním mrštil na kavalec.

„Tak, to bychom měli, příteli,“ odtušil.

Falešný hráč seděl a ani nedutal. Pro tuto chvíli ho přešel i ten jeho sarkastický humor.

„Zbyl jsi sám, příteli,“ protrhl John napjaté ticho.

„Sám?“

„Ovšem. Pancho, Střízlík, Křovák i Adams jsou v pánu.“ Jenže Kendall byl falešný hráč.

„Blufujete.“

„Ne víc než ty. Ale nehrajeme s falešnými kartami, Clinte. Jistě jsi dobře slyšel, že jsem si objednal pětinásobný pohřeb. Pro ty čtyři už teď stloukají rakve. Možná že jednu budou brzo stloukat i pro tebe.“

„Truhlář, který dá do kupy moji rakev, se ještě nenarodil,“ prohlásil optimisticky Kendall. „Nemáš cigaretu?“

John otázku přeslechl.

„Je jen škoda, že jsme ty čtyři poslali na onen svět rychleji, než nám bylo milé, příteli.“

„Unavuješ mě, Ryšavče,“ odsekl Kendall.

„Natáhli bačkory dřív, než jsem je mohl vyzpovídat. Takže mi stále chybí jedna informace.“

„Ještě něco?“

„Ovšem. Nebudu nic zapírat. Nevím, kam jste ukryli mou ženu a syna. Ale současně nepochybuji o tom, že ty to víš.“

„Proč bych měl vědět právě tohle?“

„Z čistě praktických důvodů. Pokud si vzpomeneš, budeš souzen pouze za falešnou hru a vyfasuješ tak půl roku. Pokud ne, přidáme ti k tomu únos a vydírání. Za to je dvacet let, a je docela možné, že ti Jeho Ctihodnost dá provaz, protože pak bude hodně záležet na tom, jak budeme svědčit a jak moc jste mé paní ublížili. Tak co, kápneš božskou?“

„Hm, praktické důvody… Myslíš, že tvou nabídku ocením?“ projevil Clint Kendall přece jen o trochu větší zájem.

„Nemyslím si nic. Mé podmínky jsi slyšel. Je u toho šerif a ten tu dohodu může potvrdit.“

Kývl jsem hlavou.

„Dobrá, ale jak mám vědět, že neblufujete. Rád bych skutečně viděl ty mrtvoly.“ Ušklíbl se. „Neznám chlapa, který by dostal pod kytičky Pancho Gonzalese.“

„Právě jsi ho poznal,“ řekl John a ukázal prstem na mne. „Už jsi někdy viděl šerifa Williamsona střílet?“

„Ne, a ani o to nestojím.“

Musel jsem mu předvést něco ze svého umění. Dost jsem se v posledních letech cvičil a dokážu tasit kolt skoro stejně rychle jako John. Pro normálního smrtelníka tu není žádný rozdíl.

Kolt se mi v ruce objevil dostatečně rychle. Na Kendalla to však nezapůsobilo.

„Říkám ti, že šerif dokáže tasit velice rychle a k tomu ještě zamířit. Ty dobře víš o té Panchově kudličce, kterou schovává v pouzdru za krkem. Víš jistě, že je rychlý. Velice rychlý. Tak šerif tu jeho kudličku zasáhl. Jinak bych tady už nebyl.“

Tohle možná mohlo Kendalla přesvědčit, že jsme se s Gonzalesem skutečně střetli.

„Ne, ne,“ vrtěl hlavou. „Ve hře jsou příliš vysoké trumfy.“

„Takže dvacet let, nebo provaz. Vybral sis.“

„Ne, tak to není,“ namítl Kendall. „Myslete si, že prostě teď nemám nejmenší chuť s vámi hovořit.“

„Dobrá, tak to vezmeme z jiného konce,“ řekl John. V ruce se mu objevil svitek papírů.

„Tady je deset tisíc dolarů.“

„Hm, téhle řeči rozumím trochu lépe.“

„Když mi řekneš, co chci, přidám tolik, aby to dalo dohromady celý tvůj podíl.“

„Padesát tisíc?“

„Padesát tisíc,“ přikývl John, „pokud mi slíbíš, že se v Sommervillu už v životě neukážeš. Protože pokud bys to udělal, ten den bys asi nepřežil.“

„Padesát tisíc a volný odchod z města?“

„Padesát, tisíc a volný odchod z města.“

„Deset tisíc předem?“

„Deset tisíc předem.“

Kendall natáhl ruku. Hrabal se v hromádce bankovek.

„Hm, lepší by bylo tak dvacet tisíc ve zlatě.“

„Na to teď už není čas.“ Kendall se poškrábal za uchem.

„Tak pětadvacet tisíc předem.“

John bez váhání položil na stůl další svazek bankovek. Kendall po něm skočil jako slepice po žížale.

„Tvoje slovo na to, Johne, že budu moci volně opustit město.“

„Moje slovo.“

„A co šerif?“

„Nebude u toho. Zůstane ve své kanceláři, dokud se nevrátím.“

„Tvému slovu se dá věřit, Johne, to už jsem se přesvědčil.“

„Tak dohodnuto? Plácneme si?“

„Ale…“

„Co ale?“

Kendall přemýšlel.

„Je tu snad ještě nějaký háček?“

„No, myslím, že ne,“ řekl a chtěl natáhnout pravici na znamení toho, že dohoda je uzavřena.

Vtom se na ulici ozval výstřel. Kendall se okamžitě octl na zemi.

Bleskově jsem se obrátil, právě tak John. Pootevřenou okenicí mi vlétla do kanceláře kulka a odrazila se zjevně od mříží. Neškodně zanikla ve stěně.

„Jsi proradný skunk, Johne!“ ozvalo se z ulice a pak následovala smršť výstřelů.

„To je Adams,“ řekl John.

Nečekali jsme na to, až se střelec trefí, a ztratili jsme se ze svět-

la.

Zhasl jsem lampu a vyběhl na chodník. Schoval jsem se za

sloup.

Tommy mezitím vypálil dvě rány z pušky.

„Odkud střílel?“ zeptal jsem se.

„Ze střechy naproti.“

„Trefil tě?“

„Ne, obě rány šly do oken. Zasáhl tam někoho?“

„Vůbec ne, ale všechno je v háji,“ řekl John.

„Blufoval jsi, Johne, a já ti na to málem skočil,“ skuhral z cely Kendall.

„Buď rád, že jsi ještě naživu. Kdyby se kulka neodrazila, nebyl bys už mezi námi,“ odvětil John.

Kendall nechápal.

„Ta rána totiž byla určena tobě, abys nemohl žvanit.“

„A tohle ti mám věřit?“ skuhral Kendall.

„Nemusíš, ale můžeš o tom přemýšlet.“ Vrátil jsem se dovnitř a zamkl jsem celu.

Teď se ukázalo, že jsem zaměstnal skutečně schopné hochy. Neuplynulo ani pět minut od chvíle, kdy na ulici padl výstřel, a všichni byli tady.

„Nu, půjdeme se podívat, jestli pan Adams po sobě zanechal nějaké stopy,“ řekl jsem

Nechal jsem své pomocníky na stráži před kanceláří. Byli připraveni přiběhnout za mnou na první znamení.

„Jestli se něco hne, tak střílejte,“ vydal jsem povel. John a já, kryti tmou, jsme vyběhli do ulice.

9. POKOJ ČÍSLO 11

Stáli jsme tu sami proti neviditelnému nepříteli. Rána mohla padnout odkudkoli. Ulice byla až na pár míst úplně temná.

John však měl kočičí oči, o tom jsem se mohl už několikrát přesvědčit.

„Víš, co je to za budovu, odkud střílel?“ zeptal se mě.

To bych nesměl být svědkem zrodu tohoto města. Znal jsem tady snad každé prkno. Tedy, aspoň jsem si myslel, že znám.

„Jistě, je to hotel.“

„Střílel ze střechy?“

„Ovšemže ne, zpoza štítu nad chodníkem.“

„Miku, já jsem přesvědčen, že tam ještě je.“ Nepřel jsem se s ním.

„Jdeme,“ řekl John.

Plížili jsme se podél zdí, pokud možno ve stínu. Přeběhli jsme ulici v místě, kde na nás z hotelu nebylo vidět. Vraceli jsme se po druhé straně. Občas jsme se sehnuli, aby nás neozářilo světlo z oken.

Podařilo se mi jenom jednou zakopnout, a to o spícího opilce.

Spolkl jsem kletbu.

Zastavili jsme se a naslouchali. Nikde se nic nepohnulo.

Mé pomocníky na protější straně nebylo vidět. Ale já věděl, že tam někde za sloupem vykukuje do tmy chladná ocel jako hrozba tomu, kdo se pokusil narušit klid městečka.

Zbýval už jenom jeden z únosců. Slim Adams.

Věděl jsem, že John bude nemilosrdný, ale potřebovali jsme ho živého.

I když v Sommervillu nestála šibenice už hezkých pár let, myslím, že neuškodí, když se zase po letech někdo zhoupne v oprátce.

Stáli jsme před hotelem kryti střechou verandy.

Pokud jsme se nemýlili, měli jsme teď Adamse někde nad hla-

vou.

„Jdu nahoru,“ šeptl John.

„Nebude lépe projít hotelem?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Nikdy nevíš, kdo tam způsobí zbytečný

rozruch.“

Mezi hotelem a sousední budovou byla úzká ulička. Z ní se John vytáhl nahoru na stříšku. Obratně šplhal po nosném sloupu verandy. Chytil se levou rukou stříšky, na okamžik se zhoupl jako šimpanz a pak už ho mocné svaly paží vyzvedly vzhůru.

Zmizel snad během jedné vteřiny. Divil jsem se, jak tiše to dokázal.

Stál jsem pod stříškou a naslouchal jsem.

John je nahoře. Pokud se ničema ukrývá za vývěsním štítem, musí ho John vidět. Ale právě tak musí Adams vidět Johna.

Co chvíli jsem očekával smrtonosnou palbu. Ale noc byla nadále tichá až na občasné zaharašení. To se John plížil po střeše.

Pak se cosi velkého a těžkého svezlo dolů. John stál vedle mne.

„Zmizel, lotr,“ řekl tiše. „Ale nebude to mít jednoduché. Někdo z nás ho zasáhl.“

„Máš štěstí, že tě hoši nesestřelili,“ odtušil jsem. „Je ten darebák raněn těžce?“

„Nevím, ta kaluž krve není zas tak velká. Ale nějakou tu stopu za sebou nechá.“

„Neviděli jsme ho slézat dolů, musel tedy zmizet v hotelu.“ John souhlasil.

„Myslíš, že právě tady by se mohli skrývat?“ ptal jsem se.

„Nevím, ale neuškodí, když to hnízdo vykouříme.“

Oba jsme věděli, jaký je to vlastně hotel. Tu a tam v něm přespali hosté, kteří Sommervillem projížděli. Ale jinak mohl pastor Hayes neděli co neděli dštít na tuto budovu oheň a síru jako na středisko neřesti. Samozřejmě zbytečně.

„Nepůjdeme na to sami,“ rozhodl jsem. „Moji hoši ten barák obklíčí a my ho vyčistíme.“

Během minuty stáli Harry a Tommy s puškami na ulici, zatímco Billy a Jimmy hlídali, aby nikdo neutekl zadem.

Vstupní dveře byly otevřeny.

V hale se krčil recepční a snad i majitel hotelu v jedné osobě, jistý Degner, muž neznámého původu a nejasné minulosti.

Nedíval se na nás právě přívětivě.

„Co si ráčí pánové přát?“ pronesl tak nahlas, že se o naší přítomnosti rázem musel dovědět každý, kdo měl třeba jen trochu nečisté svědomí.

„Hledáme jednoho tvého hosta, Degnere. Těžko říct, jak se jmenuje. Je z druhu lidí, kteří si říkají každý den jinak. Velice praktické.“

,Je mi líto, šerife, nemohu narušovat soukromí…“

„Ten chlap je asi čtyřicetiletý, má špatně oholené tváře a když sundá klobouk, má pod ním hlavu jako koleno. Vysoký tak pět stop a sedm palců…“ Sypal jsem ze sebe popis, jako kdybych Adamse znal.

„Víte, šerife, ale nikdo takový tady nebydlí.“

Čert aby se v něm vyznal. Zdálo se mi, že lže i tehdy, když mluví pravdu. Tenhle hotýlek potřeboval už dávno provětrat.

„Ukaž mi knihu hostí, Degnere,“ předstoupil jsem před něj.

„Ale šerife, na to nemáte právo. Ten pán, co jste o něm mluvil, tady nebydlí. Jinak se tady nic nekalého neděje,“ namítal Degner.

„O tom se s tebou nehodlám bavit. Knihu hostí.“

Nepředpokládal jsem, že by něco takového měl, ale nakonec mi podstrčil jakýsi umolousaný sešit. Při špatném osvětlení jsem vyčetl, že má obsazeno šest pokojů, v ostatních nebyl zapsán nikdo.

Pohlédl jsem na stěnu za ním. Bylo tam místo přesně pro šestnáct klíčů.

„Takže ostatní pokoje nemáš obsazeny, Degnere, je to tak, že?“

„No, jak bych to řekl…“

„Nikdo tam není zapsán, znamená to, že ty pokoje jsou prázdné a není v nich žádný host.“

„No, ono totiž…“

„Degnere, podívej se, nemám čas na nějaké výmluvy. Já ty pokoje potřebuju. Hned. Přijede mi návštěva. Z Illinois.“

„Jeden pokoj, šerife?“

„Nejeden. Deset. Všechny, co máš volné.“

„Ale to přece… jen tak… nejde. Ti hosté tady ještě nejsou. Musí se tam uklidit…“

„Celý tenhle bordel potřebuje uklidit. Dáš mi klíče od těch pokojů nebo ne?“

Obrátil se. Byl jsem ve střehu, co kdyby ho náhodou napadlo vytáhnout odněkud kolt. Ale do něčeho takového měl daleko.

Kladl na stůl jeden klíč za druhým.

„Výborně, Degnere, takhle tě rád vidím,. Sedm, osm, devět. To je ono.“

„Prosím, pane.“

„Ne, ne, tohle není všechno. Máš tady šestnáct pokojů, šest je obsazeno. Vidím tady jen devět klíčů.“

„Ovšem, pane, ten poslední pokoj…“

„Vidím, že chybí číslo jedenáct, Degnere.“

„Jo, jo, jedenáctka. Tak tam přespává služka, když je hotel prázdný.“

„Služka, říkáš? Ale ten pokoj jinak běžně pronajímáš, viď?“

„To ano, ale jindy… když…“

„Tu služku pošleš spát jinam. Potřebuju přesně deset pokojů.“

„Tak já jí půjdu říct, aby…“

„Nikam nepůjdeš, Degnere, my už jí to vysvětlíme sami.“

„Ale já si myslím…“

„Ty si nebudeš nic myslet,“ řekl jsem a shrábl jsem z pultu hromadu klíčů. „Nech to na nás, jak to vyřídíme. Slečna bude jistě ráda…“

„Ale pane, je to dáma, a já bych nerad, aby…“

„Tak co, Degnere, je to služka, nebo dáma?“

„No, ono totiž… Dostanu dvacet dolarů, šerife.“

„Cože, tady se platí předem?“

„Hosté nemají zavazadla,“ vysvětlil Degner, ale pak ho přešla

řeč.

„Hosté tady budou za chvíli,“ řekl jsem a mířil jsem mu do tváře

koltem. „A nepřej si ten tanec, jestli nebude něco v pořádku.“ Schoval jsem kolt do pouzdra.

„A ty zůstaneš sedět tady a jestli se hneš, dostaneš kulku do hlavy, rozuměl jsi?“

Kývl hlavou. Měl toho zjevně dost.

Vystrčil jsem hlavu na ulici a tiše jsem hvízdl. Přiběhl Harry.

„Jestli se tenhle chlap hne, tak mu pošleš kulku do hlavy,“ řekl jsem významně.

Harry přikývl. Víc nic nemusel říkal. Opakovačka v jeho rukou vůbec nepřipomínala párátko.

Na schodech a na chodbě se svítilo, v tomhle ohledu bylo všechno v pořádku.

Kráčeli jsme s Johnem po schodech jako myšky. Octli jsme se v poschodí. Dlouhou chodbu lemovalo šestnáct dveří.

Jak se dalo očekávat, jedenáctka byla obrácena směrem do ulice.

Snad právě z tohoto pokoje vylezl Adams na stříšku.

Nikde na chodbě jsme krvavou stopu nezahlédli. Měl by tedy být ještě uvnitř.

Domluvili jsme se pohledem. To chtělo rázný čin. John vykopl dveře.

Ozvalo se ženské zaječení.

Vpadli jsme dovnitř s kolty v rukou. Bylo to riskantní, protože na chodbě bylo světlo a my očekávali, že v pokoji bude přítmí.

Zmýlili jsme se. Okno pokoje bylo skvěle zatemněno, takže na ulici nepronikl ani paprsek. Uvnitř svítila jedna lampa.

Na rozestlaném lůžku se v nevábné hromadě peřin povalovala polonahá slečna, která se rozhodně neživila poklízením. Soudě dle jejího vzhledu bylo zřejmé, že jsme ji vyrušili v práci.

Občas jsem tu dámu ve městě zahlédl. Nosila se jako pávice, nafintěná jako komediantka. Páchla voňavkami na třicet yardů. Říkali jí Fešná Rosy.

Právě jsme ji přistihli při výkonu práce, ale dnes jsem tady nebyl jako ochránce dobrých mravů.

Kromě ní totiž v pokoji nikdo jiný nebyl.

„Tak Rosy, kde je?“ ptal jsem se.

„Jděte pryč!“ křičela. „Tady nikdo není.“

„O tom se ještě přesvědčíme,“ podotkl jsem. Spatřil jsem totiž na zemi část pánské garderoby.

Klobouk.

Nějak mi ten klobouk ke Slimovi Adamsovi neseděl. Tohle byl totiž černý tvrďák.

Pak jsem zahlédl boty.

Špičky černých naleštěných polobotek se za skříň už nevešly.

Udělal jsem dva kroky a můj kolt mířil přímo do tváře vyděšeného zákazníka.

Nevycházel jsem z překvapení.

Díval jsem se přímo do obličeje pana starosty Doyla.

Byl už skoro oblečen, jen nedopnuté knoflíky u kalhot a košile nasvědčovaly tomu, jakou činností se ještě před chvílí zabýval.

Ovšem, slyšel výstřely, které padly hned za oknem, a snažil se co nejrychleji opustit hotel. Nebylo to však jednoduché, protože jsme hlavní ulici střežili lépe než Alcatraz. Musel zůstat na místě, dokud se situace neuklidní. No, a do tohoto slastného očekávání jsme mu vpadli my dva.

Přiznám se, že za jiných okolností bych z tohoto setkání měl škodolibou radost. My však hledali Slima Adamse. Či přesněji řečeno chlapa, co střílel.

„Pan starosta zřejmě připravuje volební kampaň,“ poznamenal Ryšavý John, když jsme se na sebe navzájem dost vynadívali.

„Pánové, já vás žádám… žádám…,“ koktal starosta, „abyste ihned opustili tuto místnost.“

„Lituji, ale není to možné, pane Doyle,“ odvětil jsem. „Jsem oprávněn tuto místnost prohledat, neboť se tu někde ukrývá zločinec.“

„Vypadněte!“ pištěl starosta.

„Vy jste neslyšel tu střelbu?“ divil jsem se.

„To je jeden z dalších vašich šílených nápadů, Williamsone. To si odskáčete.“

„Nemyslím,“ odvětil jsem. „Dopněte si kalhoty, ať vám nespadnou.“

John mezitím otevřel skříň, podíval se pod postel a rozházel peřiny. Nikdo další v místnosti prokazatelně nebyl, pokud se neukrýval ve džbánu s vodou.

John s koltem v ruce prudce rozevřel okno.

Starosta zakvílel a padl k zemi, snad v přesvědčení, že se ozve další střelba.

Ale na střeše verandy nikdo nebyl.

„Tady se nestřílelo,“ přesvědčoval nás starosta.

„A tahle krev pochází ze zaříznutého selete,“ podotkl John, natáhl se ven a pak nám všem ukázal krvavou stopu na ruce.

Vyklonil se z okna.

„Ksakru, ten pacholek musel zmizet do jiného pokoje. Jdeme, Miku.“

V tu chvíli jsme však zaslechli na chodbě rachot. Kdosi o překot utíkal.

Když jsem vyhlédl na chodbu, zahlédl jsem už jen stín postavy, která mizela na schodech.

Vyslal jsem tím směrem dvě rány, ale pochopitelně bezvýsled-

ně.

Zaslechli jsme dole pod schody rachot, potom dva výstřely.

„Za ním!“ Hnali jsme se o překot chodbou a nezajímalo nás už,

ve kterém pokoji se uprchlík ukrýval.

„Tady, podívej, krev,“ ukázal John na červenou šmouhu. Sesmekli jsme se po schodech jako úhoři.

Čekal jsem, že pod schody najdu Adamsovu mrtvolu, ale mýlil jsem se.

Byla tam totiž tma.

„Stůj, chlape, nebo tě rozstřílím jako terč!“ řval Harry.

„Nestřílej, to jsme my!“ zvolal jsem. Povedlo se nám rozsvítit lampu.

Dole pod schody stál jenom Harry. Držel v rukou jakýsi zmítající se balík.

Zmateně vyprávěl, co se odehrálo. Jakmile se nahoře ozval rachot, Degner nelenil a zhasl lampu. Harry nic neviděl, ale slyšel, jak se někdo valí po schodech. Slim Adams totiž ve tmě zakopl a ze schodů se skutálel. To mu zachránilo život, protože Harry mířil tam, kde by u člověka běžícího ze schodů očekával hlavu.

Adams zmizel, Degnera držel Harry za krk. Hoteliér se zmítal jako lapený chřestýš.

„Tak co to mělo znamenat, Degnere?“ postavil jsem se výhružně před toho přivandrovalce. Totam bylo jeho hrdinství. Významně jsem si pohrával s koltem.

„Ne, nestřílejte, šerife,“ kňučel.

„Tak co o tom všem víš. Kam se schoval Adams?“

„Já nic nevím, to ten chlap,“ ukazoval kamsi do neznáma. „Přinutil mě.“

„K čemu tě přinutil?“

Vtom jsme zvenku zaslechli výstřely.

„Strč toho ptáčka zatím za katr, Harry,“ nařídil jsem pomocníkovi. „Potom nám ještě rád zazpívá.“

„Je to zezadu,“ mínil John.

Ano, byly to pušky, moji hoši se činili.

Zaslechli jsme šest nebo sedm ran a pak také pár výstřelů z revolveru. To patrně odpovídal Adams.

„Nestřílejte, jdeme ven!“ vykřikl jsem, aby si nás Billy s Tommym náhodou nespletli se škodnou.

„Jo, můžete, šerife,“ ozvalo se zvenku.

Ucítili jsme chladný noční vzduch a zase uviděli hvězdy. Byla to nesmírná úleva po tom těsném a dusivém ovzduší uvnitř hotelu.

Zahlédl jsem siluetu s puškou v ruce. Blížila se k nám. Byl to Tommy.

„Dostali jste ho?“ ptal jsem se.

„Jednou trochu zařval, snad ji koupil, ale běžel dál.“

„Kam?“

„Dolů, tamhle k té uličce.“

Ovšem, oběhl hotel a boční uličkou se vracel k hlavní ulici. Ale tam se nedostal, to bychom slyšeli výstřely z druhé strany.

Ulička byla dlouhá asi třicet yardů a byly v ní jediné dveře, do nichž se mohl schovat.

V tom malém domku, který se krčil přilepený z opačné strany hotelu, bydlel Percy.

Ten ubožák Percy, který vázal květiny při pohřbech a který byl svědkem únosu Pat Pristleyové a jejího syna.

10. CERNA SMEČKA JEŠTĚ KOUŠE

O něco jsem zakopl.

Byl to klobouk. Obyčejný stetson. A v něm díra. Někdo ho, zdá se, sundal Adamsovi z hlavy.

„Divím se, že to přežil,“ řekl John. „Jít ta rána o půl palce níž, tak měl hlavu na dva kusy. Škoda že chlapec nemířil přesněji.“

„V té tmě to byl zázrak, takhle se trefit,“ odpověděl jsem, zahodil jsem doličný předmět a ukázal na dveře Percyho domku.

„Vsadím se, že je tam.“ John přikývl.

„Z téhle pasti neuteče.“

„To ne. Percyho domek nemá jiný východ, ani okna dozadu.“ Hvízdl jsem na chlapce. Přišli blíž. Uličku jsme teď měli obklí-

čenu z obou stran. Nemohla nám proklouznout ani černá kočka. Hoši hlídali uličku, John a já jsme se postavili ke dveřím.

Zevnitř jsme slyšeli rachot, jako kdyby někdo převracel nábytek. Pak zazněly vzrušené hlasy. Do toho se pak ostře zařízl ženský výkřik.

Ovšem, Adams přepadl nic netušící spící rodinu. Máme ho nechat takhle řádit?

Další vykopnuté dveře. Truhlář Moore bude mít po dnešní noci práce víc než dost.

Vtrhli jsme s kolty v ruce do chodby, připraveni okamžitě střílet.

Adams neměl mít nejmenší šanci.

Ale přišli jsme pozdě. Nikdo z nás se neodvážil vystřelit.

V úzké chodbě bylo světlo. Tři kroky před námi stál Percy oblečený ve svém levném saku a třásl se strachy.

Těsně za ním, kryt Percyho tělem, stál Slim Adams.

Odpovídal Johnově popisu. Nevelký, spíš hubený, s neoholenou tváří a holou hlavou. Nohu měl přes kalhoty ovázanou starým hadrem. Na čele se mu blýskal čerstvý červený šrám.

Skutečně stačilo, aby kulka prolétla o kousek níž a otázka Slima Adamse byla vyřešena.

Takhle se zdálo, že tu jsou komplikace.

Slim Adams držel v pravici revolver. Jeho ukazovák už už tiskl spoušť.

Hlaveň revolveru se tiskla k Percyho strachem zkřivené tváři.

„Nemusím snad říkat, co se stane, když uděláte ještě krok,“ zasyčel Adams.

V jeho hlase jsem vycítil značnou nervozitu. Věřil jsem, že je ochoten svou výhrůžku splnit.

„Proboha, běžte pryč,“ slyšel jsem zezadu Percyho ženu. „On ho zabije.“

„Drž hubu, ty slepice!“ zařval Adams.

„Dobrá, jsi pánem situace, Slime,“ řekl John a sklonil kolt. Následoval jsem jeho příkladu.

Jenže Adams nebyl žádný zelenáč.

„Tak předně, ta svá želízka teď oba dva hodíte na podlahu. A pěkně daleko, abyste na ně nedosáhli.“

„Dobrá, ale co bude dál, když to uděláme?“

„Teď kladu podmínky já,“ zasípal Adams.

„Já vím,“ řekl John. „Ptám se jen, abych věděl, co máme udělat potom.“

„Vy dva zůstanete tady, ale předtím mi zajistíte volnou cestu z města. To znamená, že odvoláte ty své čarostřelce, šerife, co nezasáhnou chlapa na dvacet yardů.“

„I to ti můžeme splnit. Zaručuju ti volný odchod z města, Slime, když mi řekneš, kde vězníte mou ženu a dítě.“

Černou tváří projel úšklebek.

„O tom, hochu, nic nevím.“

„Možná že si včas vzpomeneš. Ptal jsem se už Pancha, Střízlíka a Křováka. Nějak mé řeči nechtěli rozumět, takže jsem přidělal práci hrobníkovi.“

„To vím až zatraceně dobře, Johne. O to víc zbude na mne. Díky, žes mi ušetřil práci. Podmínky, za kterých ty dva pustíme, platí dál.“

„Kam jste je ukryli?“

„Buď klidný, nic o tom nevím. Ale kdybych věděl, stejně neřeknu. A teď ty kolty na zem, jinak začnu střílet.“

Nezbylo nám než poslechnout. Měl momentálně silnější argumenty.

„Nu, tak se mi to líbí,“ řekl Slim, když naše kolty dopadly na zem. „A teď pěkně ruce nahoru. A couváme, hoši. To je vono.“

Octli jsme se opět na ulici. Museli jsme zavolat na pomocníky, aby nestříleli.

„A teď oba pěkně ke zdi a opřít se rukama.“

Stáli jsme opřeni rukama o zeď a nemohli jsme dělat vůbec nic. Slim vlekl nebohého Percyho do temné ulice.

Naše noční výprava končila fiaskem. Opravdu?

Nemáme někdy trochu víc štěstí, než je třeba?

Jakmile se Slim octl na hlavní ulici, už nás v uličce ztratil z dohledu. Opět jsme se vrátili do chodby a zmocnili se svých zbraní.

Tiše jsme se s Johnem domluvili. Rozběhli jsme se kolem bloku domů, on vlevo a já vpravo. Chtěli jsme se dostat na hlavní ulici dřív, než se Slim vypaří.

A právě ve chvíli, kdy jsem oběhl hotel a vyhlédl do temné ulice, zaslechl jsem neslušné zaklení.

Pak cosi padlo k zemi.

Viděl jsem dva stíny, jak se postupně zvedají ze země.

Ovšem, Slim o cosi zakopl. Škoda že toho troubu Percyho taky nic nenapadne.

„Percy, k zemi!“ zařval jsem.

Motal se tam jako čamrda, ale Slim v tu chvíli skýtal jasný terč. Vypálil jsem.

Bylo to moc daleko, takových čtyřicet yardů. Ulice byla temná.

Příliš temná. Ale Slim dostal další zásah, tím jsem si byl jist.

Hrubě zaklel a přikrčen k zemi běžel přes ulici.

Teď se vzpamatoval i John. Slim se octl v křížové palbě.

Ten blbec Percy. Měl jsem Slima na mušce, když se mi znovu připletl do cesty.

Ani John nemohl přesně střílet.

Obíhali jsme s pomocníky město, ale nikde jsme ho neviděli. Neslyšeli jsme ani, že by někdo z města odjížděl na koni.

Slim Adams zmizel, jako by se po něm země slehla. Byla to po čertech nepříjemná situace. Někde tady se skrýval chlap, sice raněný, ale stále nebezpečný.

Pravda, ve městě jsou tisícovky možných úkrytů, ale jak jsem tak toho Slima pozoroval, nepřipadal mi právě chladnokrevný.

Zastavili jsme se před mou kanceláří. Sešlo se tady šest ozbrojených mužů dychtících dopadnout zločince nejhoršího kalibru. Na to, abychom ho našli, by nás bylo třeba mnohem víc.

Chvíli jsme se radili.

„Pročešeme celé město,“ navrhoval jsem.

„Jak?“

„Dům od domu.“

„Lidi se ti vzbouří,“ namítal John.

„Přestanou, když někde najdeme Pat a Johna.“

„Ano, když je najdeme, bude všechno v pořádku. Začínám mít ale obavy, že nejsou ve městě.“

„Co chceš dělat?“

„Promluvit si znovu s Kendallem.“

Poklepal jsem si na kapsu a uvědomil si, že je stále ještě plná hotelových klíčů. Možná že je tu i klíč k vyřešení problému.

„Já myslím, že to počká, Johne. Kendall nám neuteče. Vrátil bych se do hotelu. Ještě tam zůstalo patnáct pokojů. Když to nepomůže, máme v záloze Degnera. Trochu mu zamávám koltem nad hlavou a hned začne zpívat.“

John pokrčil rameny a pak usoudil, že bude asi nejlepší, když budeme dělat aspoň něco.

Nechal jsem Tommyho před kanceláří, Harry a Jimmy měli hlídat na ulici, kdyby si to náhodou Adams rozmyslel a vylezl z úkrytu. Billy šel s námi.

Odemykali jsme jeden pokoj za druhým. Všechny byly žalostně prázdné, ale z jejich vzhledu jsme mohli usoudit, jakým hostům a k jakým účelům sloužily.

Jedenáctka byla otevřená. Slečna Rosy i starosta Doyle už vyklidili pozice. Kam se poděli, nevím, ale na ulici jsme je neviděli. Starosta to domů neměl daleko, asi se plížil zadem. A slečna Rosy? Tu může vzít třeba čert.

Zbylo nám tady šest pokojů, které byly podle tvrzení pana Degnera obsazeny. Nemínili jsme je vynechat.

Z některých vykukovali probuzení a zvědaví hosté.

Do ostatních jsme se nakonec dostali i přes odpor nocležníků. V celém horním poschodí hotelu únosci nikoho neschovali.

Když jsme prohlíželi přízemí, nadělali jsme Degnerovi z většiny dveří třísky.

Jsem si jist, že jsme nevynechali jedinou místnost, nepominuli jediný kout.

Po půlhodině jsme byli opět na hlavní ulici. Nad východním obzorem se začínalo jasnit. Brzy se objevil měsíc připomínající zakrvácený srp.

Bylo půl třetí ráno, a my měli před sebou město s několika stovkami domů. V každém z nich si mohli únosci vytvořit skrýš. Ale kde si ji mohli udělat tak dokonale, aby si toho nikdo nevšiml?

Miku Williamsone, teď to chce vzít rozum do hrsti.

Jsou tady stodoly, stáje, kůlny. Do většiny z nich ale přicházejí neustále lidé, tam bych nikoho neschovával. Několik domů má sklepy. Ty všechny ale patří solidním občanům, kteří by nic podobného nestrpěli.

Miku Williamsone, vždyť jsem říkal — rozum do hrsti.

„Ti lotři musejí mít v Sommervillu spojence!“

„O tom jsem nikdy nepochyboval, Miku,“ odtušil John.

„Dobře, ale kdo to je?“

„Až to zjistíme, budeme také vědět, kde se ti lotři ukrývali. Prozradí nám to Kendall.“

V tu chvíli jsme zaslechli výstřely z opačného konce ulice. Jeden, druhý, třetí.

Ten první a třetí pocházely jednoznačně z koltů, ten mezi nimi z opakovačky.

Pak jsem zaslechl výkřik.

Zvuk té opakovačky poznám, je to jedna z těch, které mám k dispozici pro svou práci. Měl ji v ruce Tommy, když střežil mou kancelář.

Zaslechl jsem dusot koní a rozběhli jsme se s Johnem ulicí. V matné záři měsíce jsme zahlédli dva jezdce, kteří uháněli po hlavní ulici pryč z města.

Od mé kanceláře se ozval další výstřel. Kulka letěla jako pozdrav na rozloučenou těm, kdo se rozhodli město opustit.

Nezasáhla.

„Tommy!“ vykřikl jsem, když jsem poznal postavu ležící před mou kanceláří.

„To je dobrý, šerife, jen škrábnutí,“ říkal Tommy a tiskl si ruku k boku. Mezi prsty mu protékala krev.

Sbíhali se i ostatní pomocníci. Harryho jsem poslal pro doktora.

„Vzali mě něčím přes hlavu,“ povídal Tommy. „Když jsem se probral, nasedali na koně. Začal jsem střílet, a jak to dopadlo, to vidíte.“

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se, i když už jsem to mohl vytušit.

Cela, v níž jsme měli Kendalla tak dobře zajištěného, byla prázdná. Ten, kdo ho osvobodil, praštil Tommyho přes hlavu a vzal mu klíče. Pak jen odemkl.

S panem Degnerem to dopadlo hůř. Ten už nám nikdy nic nepoví. Dostal kulku doprostřed čela.

Kendall a Adams se ztratili a právě včas. Ale pořád jsme ještě nenašli Pat a malého Johna… Kde je máme hledat? Jediní dva lidé, kteří o nich vědí, právě zmizeli z města.

„Daleko neujedou,“ prohlásil jsem.

„Dostaneme je,“ řekl Jimmy.

„Ano, ale po stopě můžete jet až ráno.“

„To nevadí. Může to trvat den, dva, tři, ale dostaneme je.“

„Myslím, že nebudete sami,“ podotkl John. „Šerife, dám tisíc dolarů odměny tomu, kdo je dopadne. Za každého. Živé, nebo mrtvé. Promluvil takovým hlasem, že jsem z něj v té chvíli dostal strach.

Přiběhl Harry s doktorem. Ukázalo se, že rána skutečně není nebezpečná, ale Tommy si pár dní poleží.

Jimmy a Harry objížděli město a sháněli lidi, kteří by byli ochotni za dva tisíce dolarů se honit za dvěma únosci a vrahy.

A my s Johnem seděli před mou kanceláří. Na kůži se dral ranní chlad. Kolem nás bylo město, a v něm někde byli dva unesení. A my stále nevěděli, kde je hledat.

11. FEDERÁLNÍ MARSHAL

Za rozbřesku odjelo šest mužů v čele s Jimmym a Billym. Byli dobře vyzbrojeni a měli čerstvé koně.

Jak už to bývá, na pomoc se vydali jen ti, kteří měli rádi peníze, ale chyběly jim nějaké jiné schopnosti. O to víc předváděli nablýskané zbraně a širáky naražené do čela.

Pochyboval jsem, že budou při pronásledování něco platní. Měl jsem tak trochu o Billyho a Jimmyho strach.

Já sám jsem město nemohl opustit. Mým prvořadým úkolem bylo dnes dopoledne dovršit pátrání po unesených.

V tu chvíli se před mou kanceláří objevil neznámý muž. Přivezla ho bryčka z nádraží. Nikdy jsem ho v Sommervillu neviděl. Bylo mu něco přes padesát, měl střízlivý oblek a jedinou ozdobou mu byl stříbrný řetěz od hodinek. U pasu se mu houpal kolt a na vestě se blýskala hvězda. Jeho tvář zdobil knír. Měl hluboký hlas, a vůbec působil, i s ohledem na svou funkci, důstojně.

„Jste místní šerif?“

Přikývl jsem a představil jsem se.

„Já jsem federální marshal Frank Wright,“ prohlásil. „Přijel jsem ranním vlakem.“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil příčinu přítomnosti tohoto muže ve městě.

„Nechci zasahovat do vašich pravomocí,“ řekl, když už seděl u mě v kanceláři. „Ale došlo tu ke zločinu s federální působností.“

Konečně mi to začalo trochu myslet.

„Ten vlak včera ráno?“

„Ano, šerife. Je to nejzáhadnější přepadení vlaku, o jakém jsem kdy slyšel. Pouze poškozená lokomotiva, a neuloupili ani cent. Železnice se snaží celý případ ututlat, aby se neřeklo, že zdejší tratě jsou nebezpečné. Náš úřad je opačného názoru. Každý podobný případ musíme přísně vyšetřit. Slyšel jsem, že už máte nějaké výsledky…“

Stručně jsem mu vypověděl, co všechno se od včerejšího rána udalo, a zdůraznil jsem slovo únos.

„Vydíraným je pan John Pristley, farmář a bankéř. Uneseni byli jeho žena a syn. Zatím jsme je nenašli. Známe ale jména všech, co vlak přepadli. Čtyři z nich to mají už za sebou, dva jsou na útěku. Vydalo se za nimi šest mužů. Mířili na východ, směrem k Bridgewateru.“

Vtom se vrátil John. Byl v místní tiskárně. Představil jsem oba pány.

John položil na stůl dva plakáty. Každý z nich sliboval odměnu tisíc dolarů za dopadení zobrazeného muže. Oba ničemové byli zpodobněni velice zdařile. Slim Adams měl dokonce na vysokém čele jizvu od zranění, které utrpěl v noci.

„Kdo je nakreslil?“ divil jsem se.

„Já,“ pochlubil se John.

„I náš úřad vypsal na dopadení lupičů odměnu. Pět tisíc dolarů,“ odtušil Wright.

„Tak to můžete polovinu vyplatit tady šerifovi,“ řekl klidně John. „Tři z nich už přidělají práci pouze hrobníkovi. A odměnu za čtvrtého by měli dostat hoši na mém ranči, kteří se nejvíc zasloužili o to, že Bezbradý je po smrti.“

„Vy víte, co je to za muže?“ ptal se Wright.

„Ovšem,“ ujal se slova opět John. „Před časem byli propuštěni z věznice v San Quentinu. Předčasně, a nechápu, čím si tuto laskavost zasloužili.“

Marshal chvíli přemýšlel.

„Ach tak, už to mám. Tady…“ Zalovil v kapse. „Tady je taková zajímavá zpráva. Zatkli velitele věznice. Prokázali mu stotisícové úplatky. Mimo jiné prý nechal za dvacet tisíc dolarů neoprávněně propustit šest vězňů. Od včerejška je po nich vyhlášeno pátrání. Odměna za jejich dopadení je dva tisíce dolarů.“

„Vidím, že si dnes přijdeš na pěkné peníze, Miku.“

„Kašlu na prachy,“ odsekl jsem. „Tady se někde volně pohybují dva lotři a nepochybuju o tom, že se brzy vrátí do města, aby si kladli další podmínky. A někde jsou vězněni dva nevinní lidé, kterým jde každým okamžikem o život. Pane Wrighte, já jsem celý ten případ zpackal, rozumíte? Jen mou vinou ti dva utekli.“

„To jsou jen malé ryby, Miku,“ chlácholil mě John. „Už se do Sommervillu nevrátí. Tady máme silnějšího protihráče.“

Najednou se roztříštilo okno a vedle mě dopadl kámen.

S koltem v ruce jsem byl bleskově na chodníku. Neviděl jsem nikoho. Tedy aspoň nikoho podezřelého.

Slečna Moorcocková s rozmáchlými gesty diskutovala s dalšími čtyřmi dámami podobného ražení před koloniálem. Na protější straně kovář prohlížel kopyta grošovanému koni. Od západu projížděl ulicí kočár. Směrem k živnosti pana Setmana kráčel Percy. Připadal mi ještě ubožejší a shrbenější než předtím. Ta dnešní noc mu dala jistě zabrat. Chudák, nebyl na podobné způsoby asi navyklý.

No, byla to moje chyba. Poslal jsem oba pomocníky odpočinout si s tím, že zatím budu střežit prostor před kanceláří já, a pronikla mi sem škodná.

Oběhl jsem dům, ale ani za rohem nikdo nebyl.

„Percy, neviděl jsi tady na ulici někoho, kdo by házel kameny do okna?“ zeptal jsem se.

„Ne, šerife, nikdo tady nebyl,“ zakroutil ubožák hlavou. Chápal jsem ho. Ten by snad nic neviděl, ani kdyby mi do okna stříleli.

Vrátil jsem se zpět. Pobledlý John držel v ruce jakýsi papír.

„Máme tady vzkaz, Miku,“ řekl a podal mi dopis, který mi dorazil do kanceláře poněkud svéráznou cestou. Byl napsán úhledným úřednickým rukopisem.

Pane Pristleyi,

velmi svérázně si vysvětlujete naše ujednání. Stále ještě platí, že obchod uskutečníme dnes v osm hodin večer. V opačném případě budu bohužel nucen přikročit k zablokování vašeho účtu.

Podpis — žádný.

„To nepsal ani Kendall, ani Adams,“ prohlásil John. „Adams byl negramotný a Kendall by to nesvedl. Navíc k tomu neměl příležitost. Ten, kdo psal tohle psaní, seděl u stolu, měl kalamář, inkoust a písek. A měl čas a klid na psaní.“

Wright natáhl ruku, John mu dopis podal.

„Znáte ten rukopis?“ zeptal se posléze.

„Měl jsem co do činění s většinou podnikatelů v Sommervillu.

Ne, to nepsal ani jeden z nich. Je to někdo cizí.“

ha.“

„Kolik chtějí?“ zeptal se marshal.

„Tři sta tisíc.“

„Můžete je zaplatit?“ John pokrčil rameny.

„Jediné, co vám mohu poradit — zaplaťte, a pak doufejte v Bo-

„Dík za radu, pane Wrighte. Ale včera jsem se rozhodl, že to je

ta jediná věc, kterou neudělám.“

„Chcete nějakou pomoc, šerife? Pronásledování těch lotrů je federální záležitost.“

„Těžko říct. Kdyby tady teď bylo pět šest vašich mužů, mohli by se vydat po jejich stopě.“

„Nevím, jestli to pomůže, ale připravte koně a výstroj. Zítra v šest ráno sem přijedou čtyři profesionální stopaři. Ranním vlakem. Kde máte telegraf?“

„Na nádraží.“ Marshal vstal.

„Půjdu s vámi,“ řekl jsem. „Johne, pohlídáš mi to tu na okamžik?“

John zamyšleně přikývl.

„Proč ne? Stejně jsi mě včera jmenoval pomocníkem.“ Pak se zeptal marshala: „Jak se jmenoval ten zatčený velitel věznice?“

„Jefferson. Ronald Jefferson. K čemu to potřebujete vědět?“

„To jeden nikdy neví,“ odtušil John a dál měl v očích nepřítomný výraz.

„Byl jsem ve vašem městě asi před šesti lety,“ říkal marshal, když se chystal nastoupit do bryčky. „Nemůžu je ani poznat. Je tady snad desetkrát více domů.“

„To víte, železnice…“

Vítr k nám přinášel některá slova, kterými plýtvala slečna Moorcocková. Nemohli jsme je neslyšet.

„Říkám vám, von ten starosta tam byl úplně nahej,“ povídala, „a ta coura taky. Prej tam měli schovanýho i toho chlapa, kterej pak na ulici střílel. Řeknu vám, paní Adamsová, takovýhle časy nepamatuju.“

„Co se stalo?“ zeptal se marshal, když jsem se náhle zarazil. Jako by mě náhle osvítil duch svatý.

„Něco mě napadlo, pane Wrighte. Nebudete se zlobit, když vás opustím?“

„Proč ne, tu záležitost na nádraží vyřídím sám…“ Dal pokyn kočímu a bryčka se rozjela.

Bleskově jsem se vrátil do kanceláře.

„Johne, jsme oba dva pitomci.“

Vyrval jsem ze stojanu pušku a druhou jsem hodil Johnovi.

„Co se děje?“ zeptal se vyjeveně můj přítel.

„Už vím, kde měli ti lotři to hnízdo.“ To už jsme byli na ulici.

„Kam jdeme?“

„K tomu domku, kde jsme včera utrpěli takový debakl. Něco jsme přehlédli. Pokud vím, Percy se jmenuje příjmením Adams.“

Teď zůstal na chvíli stát jako solný sloup John. Pak jsme se rozběhli, jak nejrychleji jsme mohli.

12. DOUPĚ NIČEMŮ

„Přejete si, pánové?“ zeptal se překvapeně Setman, když jsme vstoupili do jeho provozovny.

Percy se krčil za stolem a vyplňoval nějaký tiskopis.

„Ovšem, přejeme si, pane Setmane,“ odvětil John. „Nemýlím-li se, jsem vaším stálým zákazníkem.“

„To máte pravdu,“ usmál se Setman. „Ale vaši objednávku už vyřizujeme…“

„Ne, ne, to je v pořádku. Přicházím s další objednávkou.“

„Copak to bude?“

„Jako obvykle, pohřeb,“ odpověděl John.

„Tentokrát jistě první třídy, že?“ nabízel pan Setman ochotně to nejlepší, čím mohl posloužit.

„Ne, tentokrát o nějaké třídě nemůže být řeč. Objednávám u vás pohřeb, který by si nezasloužil ani prašivý pes.“

„Prosím, jak si račte přát, ale… jaksi, s touto úrovní služeb nemám zatím žádné zkušenosti.“

„Je to jednoduché, pane Setmane. Vezmete mrtvolu. Myslím, že v jejím těle bude tak pět či šest děr a bude o šest uncí olova těžší. Ránu z milosti bude mít přímo v čele. Vychladlé tělo zabalíte do houně. Nemusí to být nic luxusního, stačí nějaká zablešená z nájemné stáje. Pak vykopete díru do země. Nemusí to být na hřbitově, aby se cesta zbytečně neprodražila. Tu mrtvolu do ní hodíte a zase zahrabete. Pastora k tomu volat nebudete. A květiny taky nejsou potřeba. Ony ostatně z toho ničemy už nějaké vyrostou. Jo… Hodil by se nějaký ten náhrobní kámen, ten by si ten lotr zasloužil, aby všichni věděli, kdo a proč tam leží.“

„Překvapujete mě, pane Pristleyi,“ pravil Setman. „Vy tomu ubožákovi nechcete dopřát křesťanský pohřeb?“

„Ne, to ne. Pokud po něm zůstanou nějací pozůstalí, ať si na obřad připlatí. Ale pochybuju, že na to budou mít čas. Nebožtík je sice ženatý, ale jeho žena bude v té době v obecním vězení. Pro podvod. A pro jeho bratra bude kat už chystat oprátku.“

„Dobře, dobře,“ skočil mu do řeči Setman, kterému se to nějak přestávalo líbit. „Udělám, jak si přejete. Dostanu deset dolarů zálohy…“

„Ne, to ještě není všechno,“ namítl John. „Vždyť ani nevíte, jaké jméno tam máte vytesat.“

„Dobrá, ale to bude dalších deset dolarů.“

„Tady jsou.“ O stůl cinkly mince.

„V pořádku, hned se dám do příprav.“ John už vypadal, že se má k odchodu.

„A vida, málem bych zapomněl,“ zarazil se.

„Na co?“ klaněl se Setman.

„To jméno. To jsem vám neřekl.“

„Ach tak. Jaké bude?“

„Percy Adams,“ řekl John co nejklidnějším hlasem. Percyho jako by uštkl chřestýš.

Už jsem ho delší dobu pozoroval. Ruka s perem se mu chvěla stále víc. Stopa, kterou pero zanechávalo na papíře, byla stále víc kostrbatější. Dokonce se mu podařilo udělat kaňku. To by se panu Setmanovi jistě nelíbilo, kdyby ho v té chvíli nezaměstnávala debata s Johnem.

Jakmile padlo jeho jméno, Percy vyskočil od stolu. Převrátila se židle i kalamář.

Dost mě překvapilo, jak je Percy vysoký, když se napřímí. Už to nebyl ten ubohý neduživý mladíček. Teď to byla krysa zahnaná do rohu.

Jeho ruka naučeným pohybem sjela ke stehnu. Ale nehoupal se tam žádný kolt.

Zrozpačitěl.

Na několik okamžiků působil sebejistě a odhodlaně. Vzápětí však zase splaskl. Opět se vrátil do té role, kterou tak dlouho a tak úspěšně hrál.

„Promiňte, pane Pristleyi, já vám nerozumím. Co jste to říkal?“ zeptal se nepřítomně Setman. Ale s ním už John nemluvil.

„Čemu se divíš, Percy?“ usmíval se John. Pro jistotu držel v ruce svůj kolt, to kdyby Percyho napadla nějaká hloupost. „Já si dokonce myslím, žes na nás čekal.“

Percy chvíli stál a přemýšlel. Pak zavrtěl hlavou.

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekl.

„Budeme si muset nějaké věci ujasnit, Percy. Copak to tam píšeš?“

„Promiňte, pane Pristleyi, ale to je záležitostí naší firmy, na to nemáte právo.“

„Máme právo,“ vložil jsem se do věci já a odstrčil jsem Setmana. Vzal jsem do ruky to, co naškrábal Percy na papír.

„Je to objednávka na šest rakví,“ řekl jsem. „Podívej se, Johne.“ John vzal papír a přešel s ním ke světlu.

„Hm, hm,“ pobrukoval si. „Pan Setman si objednal šest rakviček. Je docela dobře možné, že nějaká zbyde i pro tebe, Percy.“

„Ale já se vás bojím,“ vykřikl zoufale. „Nic jsem neudělal!“

„Nic?“ divil se John. „Vůbec nic, jen jsi psal. Tady tohle,“ dodal a vytáhl z kapsy jiný papír. Oba dva rozložil vedle sebe na stole. „A teď mi, Percy, řekni, jak je možné, že oba tyto papíry jsou psány stejnou rukou. Samozřejmě až na to místo, kde se ti prsty začaly klepat strachem.“

Teď jsem se ozval já: „Copak, Percy, opravdu jsi neviděl nikoho, kdo mi házel kameny do okna?“

„Totiž… víte, šerife, přinutili mě.“

„Kdo?“

„Ten chlap, co tady byl v noci. Vytáhl mě přece z postele a chtěl mě zabít.“

„Ten? A kdepak je tvůj podařený bratříček?“

„On… totiž…“

„Tak mi vysvětli, jak je možné, že k tobě vtrhne v noci nějaký pan Adams a namíří ti revolverem do obličeje. Tak mi vysvětli, Percy, proč jsi byl v půl třetí ráno oblečen, když tě ten chlap vytáhl z postele. Ty spíš v botách? A paní Adamsová taky?“

Percymu došly argumenty.

„Percy Adamsi, jste zatčen pro přepadení vlaku, únos, podvod a pokus o vraždu.“

„Nikoho jsem nezabil!“ vykřikl zoufale.

„A kdo vzal v noci přes hlavu mého pomocníka, co?“

„Slim.“

„A kdo zabil Degnera?“

„O tom nic nevím!“ kňučel Percy.

„Takže jsi to byl ty?“

„Ne, ne, to já ne, to byl taky Slim…“

Málem se nám rozbrečel. A přece se mi zdálo, že něco není v pořádku. Jako by se i teď přetvařoval…

„Ruce,“ řekl jsem a Percy natáhl své dlouhé pracky. Škoda. Kdyby měl jinou výchovu, s takovými prsty by z něj mohl být dobrý houslista. Ale hrál na falešné struně.

Zaklapla želízka.

„Kde jsou Patricia a malý John?“

„To nevím, šerife, to opravdu ne!“ křičel Percy.

„Tak se půjdeme podívat do tvého domečku, snad tam něco zajímavého najdeme.“

„Ale tam nic není!“

„Tak proč se tam nemůžeme jít podívat?“

„Já… já…“

Ohnal se pěstmi, zasáhl mě do tváře a chtěl vyběhnout na ulici.

Narazil na Johna a odrazil se od něj jako míček.

„Tak pomalu, pomalu, mladej. Nebo pan Setman bude mít opravdu práci. Takhle to zatím vypadá na deset let, ale je docela možné, že dostaneš provaz,“ říkal rozvážně John a držel Percyho za límec.

Konečně se Percy uklidnil.

„Já nechci jít takhle,“ prohlásil smutně.

„Nerozumím,“ řekl John.

„Nechci jít po ulici v poutech.“

„Na svou pověst jsi měl myslet dřív, hochu,“ řekl jsem a odváděl jsem ho.

Už to zase byl ten starý, nesmělý, zatrpklý hoch. Vyděšeně se rozhlížel, jako by se bál, že jeho pověsti uškodí, když ho vede po ulici šerif.

„Kam jdeme?“ vyhrkl a chtěl se mi vysmeknout, když zjistil, že nemíříme do vězení.

„Jdeme si prohlédnout to tvoje hnízdečko. Co kdybys tam ukrýval zlatý poklad?“

„Ale tam opravdu nic není,“ bránil se. Přitom se stavěl tak nějak divně, jako kdyby se chtěl za Johna schovat.

Zřejmě věděl, proč to dělá.

Potom třeskl výstřel a kulka se zaryla do sudu, který stál na valníku před saloonem. Ze sudu vytryskl proud vody.

Ozvaly se vyděšené ženské výkřiky.

Ulice se začala vyprazdňovat tím způsobem, že lidé začali pobíhat z jedné strany na druhou. Nikdo neměl tolik rozumu, aby sebou praštil o zem.

Skryli jsme se s Johnem právě za tím valníkem. Percyho jsem za sebou táhl jako pytel obilí. Zajíkal se strachy.

„Střílel tamhle shora,“ řekl John a hlavní pušky ukazoval na střechu domu na protější straně ulice.

„Zmizel včas, když viděl, že netrefil,“ podotkl jsem a vstal.

„Ne, já tam nepůjdu,“ třásl se strachy Percy.

„Máš víc štěstí než rozumu. Jsi pro někoho velmi důležitý, Percy. Tak nám řekni, co nemáš vyžvanit.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Však ty si vzpomeneš. Tak jdeme.“

Zastavili jsme se v boční uličce před Percyho domkem. John neváhal a otevřel dveře. Stanul tváří v tvář paní Adamsové.

„Tak kampak se chystáme, madam?“ zeptal jsem se, když jsem viděl, že má v ruce narychlo sbalený kufřík.

Byla to sice ještě mladá, ale dost nehezká žena s pihovatou tváří a labutí šíjí. Ale k Percymu docela seděla.

„Percy!“ hrála na nás divadlo. „Co ti to ti dva udělali?“

„Myslím, že si popovídáme i s vámi, paní Adamsová,“ řekl jsem a zatlačili jsme ji dovnitř. Tam budeme v bezpečí před zákeřnými střelci. Aspoň jsme si to mysleli.

„Jistě nám umožníte, abychom si prohlédli to vaše hnízdečko.“

„Kde máte soudní povolení k prohlídce,“ vysypala ze sebe.

„Obdivuji se vašim právnickým znalostem, madam.“ John smekl. „Myslím, že za pět minut se už soudce dovolávat nebudete.“

„Není tady nic, co by vás mohlo zajímat.“

Prohledávali jsme to hnízdo snad deset minut. Ale jak se zdálo, mluvili oba pravdu. Nikde nic.

Domek měl jen dvě místnosti a malou kuchyňku, dokonce neměl ani zadní východ.

Prohledával jsem skříně a truhlu, vyhazoval jsem na zem zašlé a ušmudlané prádlo, ale i tato snaha byla zbytečná. Spíš jsem měl zlost.

„Tak takhle to nepůjde,“ usoudil John a začal proklepávat stěny.

Mrkl jsem po očku na Adamsovy, ale nic to s nimi neudělalo.

Tady pomohou jiné metody. Jsou chvíle, kdy musí jít všechny ohledy stranou.

„Tak kde je schováváte?“ zeptal jsem se přísně.

„Nevím co,“ odvětila paní Adamsová. Zjevně už dávno převzala vedoucí roli v domácnosti.

„Však vy víte dobře, co hledáme.“ Vytáhl jsem z pouzdra kolt a namířil na Percyho.

„To nemůžete udělat, šerife.“

„Může všechno,“ ozval se John. „Mám ty nejlepší advokáty. Když nebudou mluvit, Miku, zastřel napřed ji a teprve potom jeho.“

„Tak bude to?“ řídil jsem se Johnovou radou.

„To ne, to přece ne…,“ blekotal Percy.

„Drž hubu, ničeho se neodváží,“ okřikla ho Adamsová. Stiskl jsem spoušť. Projektil jí trochu přičísl vlasy.

„Ty hajzle!“

To byla jediná reakce. Vyšla z jejích úst.

Ale já v té chvíli zaslechl něco jiného. Takový dutý zvuk. Jakoby odkudsi zdola.

„A co je tohle?“ řekl jsem a převrátil jsem stůl. Odtáhl jsem kobereček a pod ním se skrýval obdélník.

„Tak vida, tady jsou ty dveře,“ řekl John a nadzvedl je. Objevil se před námi vlhký a temný sklep.

Když John posvítil lampou dolů, spatřil tam svázanou Patricii a vedle ní svého malého synka. Spal.

John seskočil dolů.

Zůstal jsem nahoře, abych to dojemné shledání nerušil. John Patricii rozvázal a pak si padli do náruče.

A Patricia, která jistě celou dobu zajetí snášela hrdinně, se teprve teď rozplakala.

Pak jsem za sebou uslyšel jakýsi rachot.

Než jsem se stačil vzpamatovat, spatřil jsem jasný záblesk. Víc si toho už nepamatuji.

13. KLID PŘED BOUŘÍ

Probral jsem se asi po hodině. První, co jsem uviděl, byl obličej doktora Caffreye.

„Díky vám, šerife, má ordinace prožívá nevídanou konjunkturu,“ podotkl. „Účet za ty vaše boule vám pošlu hned zítra.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Někdo vás vzal přes hlavu. A měl jste štěstí, že jste měl klobouk, jinak jste tu nemusel být.“

„A… kde a co se mi to stalo?“

Musel přijít Harry, aby mi to všechno znovu vypověděl. Teprve potom jsem si vzpomněl na Percyho a na to, jak jsme v jeho domku našli unesenou Patricii a malého Johna.

„Kde je Ryšavý John?“ ptal jsem se.

„Odvezl si pryč ženu a dítě, hned jak je ošetřil tady pan doktor.“

„A je jim něco?“

„Ne, jsou zdrávi, jen si trochu vytrpěli, —“ odtušil doktor a tlačil mi na bouli na hlavě. „Dítě něčím uspali, aby nebrečelo nahlas, ale není to nebezpečné. Už je v pořádku.“

„Nechte toho, vždyť to bolí,“ ohradil jsem se.

„Musím vám tu ránu zašít, šerife,“ řekl doktor a pokračoval ve svém díle, aniž na mě bral nějaké ohledy. Mlčky jsem trpěl a raději se vybavoval s Harrym.

„A co Percy?“

„To je právě to. Jen co vás přetáhl přes hlavu, tak zmizel. On i ta jeho podařená ženská.“

„A kam?“

„Čert ví, nikdo je neviděl.“

„Ani John?“

„Ani John. Jen přibouchli ty dvířka, aby se hned tak ze sklepa nevyhrabal, nechali vás tam ležet a ztratili se.“

„Na ulici je nikdo neviděl?“

„Ne. Ostatně, John byl venku snad deset vteřin potom.“

„Nemá ten dům ještě nějaký další vchod?“

„Proklepali jsme to tam snad desetkrát. Nic. Ale ten sklep, to je skutečně dokonalá skrýš. Mohlo se tam schovat i šest chlapů. Našli jsme tam i jejich věci. Moc toho neměli.“

„Tak nech vytisknout vyhlášku. Hledáme Percyho a jeho ženskou.“

„To je zbytečné.“

„Proč?“

„John už na ně dal vypsat odměnu. Tisícovku. Ale zatím nikdo ve městě o ty peníze neprojevil zájem. John postavil stráže na každý roh, i na nádraží. Z města se zaručeně nedostali. Ale nikdo neví, kde jsou.“

„Už to bude, doktore?“

„Kdybyste sebou tolik nešil, tak už jsem byl dávno u jiného pacienta,“ říkal doktor Caffrey a cosi mi mordoval na hlavě. Pálilo to jako celá flaška dobře naložených feferonek.

„A ještě mám pro vás jednu zajímavost, šerife.“

„A copak?“

„John samozřejmě namaloval portréty obou dvou, a když je vyvěsil na nádraží, tak se k tomu nachomejtl průvodčí z toho přepadenýho vlaku.“

„No a?“

„A víte co řek’? Povídá: Tohle, to je přece ta unesená ženská.“

„Cože?“

„Jo. Banditi unesli z vlaku právě Adamsovou. Vydávala se za paní Pristleyovou.“

„Ksakru, tak proto.“

„Co proto?“

„Proto jel Percy tím vlakem. Proto, aby se díval. Kdyby jel náhodou někdo, kdo by Patricii nebo paní Adamsovou znal, tak by nemohli ten falešný únos provést!“

Harry nechápal, ale mně hlavou pořád rejdila utkvělá myšlenka, a doufal jsem, že to napadlo i Johna. Ti lotři museli mít někoho na ranči XX. Někoho, komu buď dobře platili, nebo někoho, kdo byl s nimi spřažen už hezky dávno. Jak jinak by se k nim dostala informace, že Patricia tím vlakem nepojede? Samozřejmě, kdyby do vlaku

nastoupila, únos by se konal podle všech pravidel. Ale ona nikam nejela. Pak nastoupila náhradnice.

Dobře znali i Johna. Vytušili, že v tom nevinnou ženskou nenechá a že se bude snažit ji z toho dostat. Správně odhadli, kdy ranč bude bez ochrany… No, Patricia i malý John jsou v bezpečí. A v bezpečí jsem teď i já, protože Caffrey ustřihl poslední nit a zakázal mi dva dny chodit.

Posadil jsem se a natáhl jsem se po opasku.

„Tak takhle to nepůjde, můj milý paciente. Řekl jsem dva dny nechodit.“

„Kdo chce chodit?“ opáčil jsem. „Já teď míním jezdit na koni.“ Vstal jsem. Podlaha se houpala a já si připadal jako na lodi. Trochu se mi zatmělo před očima.

„Tak vidíte, zpátky do postele.“

„Ani nápad, doktore. Harry, kde je nějaká whisky?“

„Tak za tohle odmítám převzít odpovědnost,“ křičel doktor.

„Nikdo to po vás ani nechce. Až bude po všem, tak si mě kurýrujte. Tady někde se potulují čtyři vrahové a únosci, a možná jich je víc. Rozumíte? Teď nemám čas ležet.“

Vypil jsem dvě sklenky. Po nich by normální člověk trochu vrávoral, u mne se to vyrovnalo. Podlaha se teď točila na druhou stranu, ale už to bylo lepší.

Překontroloval jsem si zbraně a nechal jsem si přivést koně.

„Kam jedete, šerife?“

„Kam? Na ranč XX. Myslím, že Ryšavý John potřebuje pomoc.“

Když jsem byl v sedle, octla se moje hlava asi o tři stopy výš, než byla ochotna snést. Přesto se mi chvíli dařilo nespadnout.

„To máš smůlu, Miku,“ ozvalo se za mnou. „Z toho výletu nebude nic.“

Na chodníku stál Ryšavý John.

Málem jsem spadl z koně. Skutečně, v tu chvíli se mi to v hlavě všechno nějak pomotalo.

Pomohl mi ze sedla.

Pochopitelně, nikam nejel. Zůstal se ženou i Johnem ve městě. Vždyť mu patřila banka, mohl se tam skrýt i s celou rodinou, a to doslova za mřížemi.

Potěšilo mě, že Patricia je v dobré formě.

„Nazdar, Miku,“ usmála se na mě.

I malý John se probouzel. Droga, kterou ho uspali, tedy nebyla příliš silná.

Od Pat jsem se dozvěděl, co se dělo od okamžiku, kdy přijela Černá smečka na ranč.

Bylo to pro všechny překvapení. John je přece pronásledoval, a oni ujížděli k jihu. Pat byla přesvědčena, že už jsou v bezpečí, že při únosu došlo k omylu. A najednou byli ti lotři na ranči. Šest jezdců na koních.

Nepřijeli přímo. Nejprve zapálili stodolu, a když všichni vyběhli ven, začali střílet. Pat najednou cítila, jak se jí zmocnily silné ruce a pak ucítila omamnou vůni. Éter.

Probudila se, když ležela přehozená přes koně.

Vezli je někam temnou nocí. Spatřila jen dohasínající zář požáru na obzoru. Domyslela si, že je to jejich ranč. Chtěla se vysmeknout, chtěla utéct. Křičela. Viděla, že kolem jedou další jezdci, ale nikdo ji neposlouchal. Uháněli nocí šíleným tryskem.

Pat má ještě teď tělo samou modřinu. Když popisovala tuto část únosu, John nápadně zbledl a ruka mu znovu sjela ke koltu.

Když se blížili k městu, zastavili. Kdosi ji chytil surově za vlasy, a pak znovu ucítila éter. Pak se probudila spoutaná v chladném a temném sklepě.

Vůbec nevěděla, že unesli také jejího syna. Johna neschovali do sklepa, starala se o něj paní Adamsová, a jak se zdálo, docela dobře. Do sklepa ho strčili až v noci, když ve městě začalo být rušno.

„Ledacos jsem pochytila z toho, co nahoře říkali. Poznala jsem Percyho i jeho ženu a nechápala jsem, jak je možné, že právě oni se mohli dopustit něčeho takového. Slyšela jsem, jak John pláče, a marně jsem se snažila vyrvat z pout. John chtěl mámu, chtěl domů. Pak ho zabavili, a nakonec usnul. Nevím, jak se stalo, že jsem usnula. Ne nadlouho. Slyšela jsem Percyho a jeho ženu, slyšela jsem vás i jednoho únosce. Chtěla jsem vás zavolat, ale nešlo to. Pak všechno zase

ztichlo, jen nahoře chodili po kuchyni Percy s ženou a tiše se hádali. Říkali, že jestli John nezaplatí, tak ho zabijí a mě taky. Malý John je dědic celého majetku a oni se chtěli stát jeho poručníky… Jak na něco takového mohli přijít?“

„Pat, už je to za námi,“ přitiskl ji John k sobě.

„To jsem ráda. Takže se můžeme vrátit domů, na ranč.“

„Ještě ne, Pat, ještě to všechno neskončilo.“

„Proboha, Johne, co chceš ještě dělat? Vždyť ti lumpové utekli a žene se za nimi půl Sommervillu. Zítra jsou tady marshalovi lidé. Přenech to zákonu.“

„Ne, tady mi zákon nepomůže, Pat. Tuhle záležitost musím vyřídit sám. Zkus si ještě na něco vzpomenout, Pat. Viděla jsi při požáru všechny muže z našeho ranče?“

„Já… nevím. Když začalo hořet, tak vyběhli ven. Někteří dokonce beze zbraně. Pak přijeli ti lotři. Začali střílet.“

„A přece si myslím, že je tady něco velmi důležitého, Pat. Co dělal Bill Jefferson?“

„Ano, viděla jsem ho, vyběhl mezi prvními.“

„Ano, vím. Ale nikde jsme ho nenašli, ani živého, ani mrtvého.

Někam zmizel.“

„Zmizel?“

„Ano, ztratil se. Viděla jsi ho střílet?“ Usilovně přemýšlela.

„Já… já nevím, Johne, opravdu nevím. Byl tam strašlivý zmatek.“

„Hele, Johne, nějak tomu přestávám rozumět,“ vložil jsem se do toho. „Jméno Jefferson už jsem dnes někde slyšel…“

„Já taky, Miku. Proto se tak vyptávám. Před chvílí mluvil o jednom Jeffersonovi marshal Wright. Vzpomínáš si?“

„Jistě. Ale to je náhoda…“

„Není, Miku. Někomu byl Bill Jefferson velice nepohodlný. Vzpomeň si, Pat, jaký to byl muž. Na práci honáka se vůbec nehodil. Tichý, zamlklý, neměl žádného přítele. Byl u nás krátce, asi tak čtyři týdny.“

„Ano, je to tak,“ potvrdila Pat.

„Miku, ty jsi včera tvrdil, že ti lupiči museli mít na mém ranči špeha, který jim dával zprávy.“

„Ano, jinak by nemohli provést únos s takovou… ehm… elegancí.“

„Jsem přesvědčen, že tím špehem byl právě Jefferson.“

„Proč právě on?“

„Místo aby bránil ranč, tak se schoval. Myslel si, že si toho nikdo nevšimne. Nehodlal vůbec střílet na své chlebodárce. A pak s nimi odjel.“

„Hrome, Johne, zdá se, že máš pravdu. Ale proč by to všechno dělal?“

„No, něco už tušíme. Snad se pravdu dozvíme za chvíli.“

„Kam jdete?“ vydechla Pat strachem.

„Neboj se, drahá, jen si jdu popovídat s jedním přítelem.“ Byly právě dvě hodiny odpoledne, když jsme vyšli na ulici.

14. VŮDCE ČERNÉ SMEČKY

Kráčeli jsme napříč ulicí. Dva ozbrojení muži. Představitel zákona a přední občan města. Lidé se za námi otáčeli. Dokonce i slečna Moorcocková ztratila na okamžik řeč.

Nevěděl jsem, kam mě John vede, a bylo to pro mě překvapení, když si vybral nejluxusnější dům na hlavní ulici.

Ten dům tady nestál dlouho. Vyrostl na místě bývalého saloonu Dvě esa. Nový majitel pozemku nechal barabiznu strhnout a postavil si výstavné obydlí. Sommerville tak dostal první cihlový dům. Byl to nejen obytný dům, současně tam sídlily i kanceláře velké firmy.

Uniformovaného vrátného moje hvězda oslnila natolik, že nás ani nezastavil. Octli jsme se v účelně zařízeném předpokoji, kde nic nebylo zbytečné. Tajemník trůnící za psacím stolem si usmyslel, že nám bude klást do cesty překážky.

„Pan Harding nikoho nepřijímá.“

„Obávám se, že nás přijme,“ odtušil s klidem Ryšavý John.

„Pan Harding mi dal výslovný příkaz, abych nikoho nevpouštěl,“ stál na svém tajemník.

„Tady pan Williamson,“ pokračoval klidně John, „představuje v tomto městě zákon. Předpokládám, že alespoň s ním by pan Harding rád prohodil několik slov.“

„O čempak?“

„To řekneme až panu Hardingovi. Tak půjdete nás ohlásit nebo

ne?“

„Lituji, pan Harding nikoho nepřijímá… Kam jdete?“

John už nedbal brebentění té nastrčené figurky a vydal se přímo

k bohatě zdobeným dveřím.

Tajemník mu zastoupil cestu.

„Tam teď nikdo nesmí, to je protizákonné!“ křičel. : John ho odstrčil a otevřel dveře.

„O tom, co je protizákonné, rozhoduji v tomto městě já,“ prohlásil jsem a následoval Johna.

Nezdálo se, že by naše návštěva pana Hardinga nějak překvapila. Vstal od psacího stolu a šel nám vstříc s napřaženou pravicí.

„Pane Pristleyi. Šerife,“ vítal nás neupřímně nasazený úsměv.

„Vaše kancelář je jako nedobytná tvrz, pane Hardingu,“ odtušil John a odmítl nabízenou ruku.

„Omlouvám se, pane Pristleyi, ale netušil jsem, že mne přijdete navštívit právě vy. Kdybyste se ohlásil předem, pak snad… Můj tajemník za nic nemůže. Vyřizuji důležité záležitosti, a jsem velmi nerad, když mě někdo ruší. Ve vašem případě ovšem…“

„To stačí, pane Hardingu. Raději bych přešel k věci,“ přerušil ho John, a aniž čekal na vyzvání, posadil se do jednoho z přepychových křesel. Následoval jsem jeho příkladu a usadil jsem se vedle.

Necítil jsem se v tomto luxusním prostředí dobře a také jsem do něj nepatřil. Právě tak John, oblečený v kovbojském oděvu, se do této kanceláře nehodil. Dobře jsem však věděl, jak se dokáže během několika minut přizpůsobit.

Teď vypadal jako honák a také se podle toho choval. Rozvalil se v křesle, přehodil si nohu přes nohu, zíral na Hardinga a nezdálo se, že by chtěl začít s hovorem. Jako by to ani nebyl on, kdo zařídil toto setkání.

„Prosím, přejete si, pane Pristleyi?“ řekl poněkud překvapený Harding.

„Víte, pane Hardingu, celý den jsem řešil různé záležitosti přinejmenším stejné důležitosti jako ty vaše. Trochu mi vyprahlo v hrdle.“

Harding vytáhl z mahagonového baru láhev whisky a dvě sklenky, pak před nás přisunul i krabici s doutníky.

„Hm, doutníky máte výborné,“ usoudil John, když zamořil kancelář oblaky neproniknutelného dýmu. „Předpokládám, že jsou z vaší továrny.“

„Jistě. Tyhle vzorky nabízíme jen při zvláštních příležitostech.“

„Jsem tedy rád, že teď nastala zvláštní příležitost, pane Hardingu. Víte, já osobně proti vám nic nemám, a už vůbec ne proti vašemu podniku. Proto dost nechápu, kde se ve vás bere to zaryté nepřátelství vůči mé osobě.“

Harding chvíli přemýšlel.

„Nepřátelství? Obávám se, že si věci špatně vysvětlujete, pane Pristleyi. Moje firma výborně prosperuje. Pravda, kdysi jsem měl zájem o některé vaše pozemky. Jistě chápete, že jsem se je snažil

získat… každým zákonným způsobem. Ale věřte mi, jednal bych podobně, i kdyby patřily komukoli jinému. Nakonec jsem musel postavit továrnu úplně jinde a to mi přináší jisté ztráty. Ale myslel jsem, že to je už za námi.“

„Nevím, čemu říkáte zákonné metody, pane Hardingu. Ale kvůli tomu jsem za vámi nepřišel. Záležitost s pozemky je dávno uzavřena a spor je za námi.

Mně jde o to, proč vůči mně zachováváte nepřátelství i nadále, přestože si naše podniky vůbec nekonkurují. Například nevím, proč si vaše firma neotevřela konto v mém bankovním ústavu a finanční záležitosti vyřizuje raději jinde.“

„Promiňte, pane Pristleyi, ale pokud jde o tohle, snad si mohu vybrat bankovní ústav zcela svobodně a kdekoli v této svobodné zemi.“

„Ano, můžete. Kdekoli ve svobodné zemi. Proč potom ale omezujete svobodu ostatních?“

Harding tomu nějak nechtěl rozumět a přiznám se, že i já jsem v tuto chvíli Johna vůbec nechápal.

„Nerozumím vám, pane Pristleyi.“

„Rozumíte mi, myslím, velmi dobře.“

„Pane Pristleyi, odmítám nadále vést hovor tímto tónem.“

„To mi nevadí,“ řekl John a napil se whisky. „I tu whisky máte dobrou. Ale ta nepochází z vašeho podniku.“

„Ne. To je všechno, co jste chtěl vědět?“

„Ne, ne, vůbec ne, jen jsem si chtěl ověřit jednu maličkost.“ John se odmlčel a podíval se na Hardinga.

Co se v tu chvíli odehrávalo v jejich myslích? Nevím, ale připadal jsem si tady jako ubohý statista.

„Jak se jmenovala vaše paní, než se stala paní Hardingovou?“ vystřelil náhle John překvapivou otázku.

„Cože?“ málem vykřikl Harding, protože naprosto nepředpokládal, že by hovor mohl sklouznout tímto směrem.

„Dobře jste rozuměl. Chci znát rodné jméno paní Hardingové.“

„Promiňte, pane Pristleyi, myslím, že byste měl odejít.“

„Nejmenovala se vaše paní náhodou Jeffersonová?“

„Promiňte, ale do toho vám nic není.“

„Takže jmenovala. A nemáte náhodou švagra, který čistě náhodou nese také příjmení Jefferson?“

„Skončil jsem s vámi, pane Pristleyi.“

„A nestal se ten švagr velitelem věznice v San Quentinu?“

„Neodpovím.“

„A nebyl ten švagr náhodou minulý týden zatčen proto, že přijímal desetitisícové úplatky a že úmyslně a protizákonně vystavil propouštěcí listy šesti desperátům?“

„Pane Pristleyi, to přestává všechno.“

„A není tomu tak, že onen úplatek dostal velitel Jefferson od vás? Není tomu tak, že vy jste si těch šest ničemů objednal, aby přijeli do Sommervillu?“

„Opusťte okamžitě mou kancelář!“ Harding zrudl jako krocan.

„A nestalo se náhodou, že jste se mě rozhodl zničit, a proto jste se neštítil žádného prostředku. Nemohl jste mě zabít, protože jsem se nedal. Tak jste na mne poštval únosce. Odkud ti muži věděli, že jim mohu poskytnout právě tři sta tisíc dolarů? Co říkáte, pane Hardingu? Neměla vaše žena příbuzného, který se vůbec nehodil na práci kovboje, ale který přesto u mne pracoval? Na její přímluvu. Prý potřeboval školu života. Nejmenuje se ten její podařený bratříček Bill Jefferson? Nebyl to on, kdo vám pravidelně posílal zprávy o tom, co se na ranči děje? Neskrývá se Bill náhodou tady někde u vás v domě? Mlčíte? Prosím, můžete mlčet. Vysvětlete mi ale jednu věc. Bill Jefferson je nezvěstný. Ztratil se při té přestřelce na mém ranči. Je to nevlastní bratr vaší ženy. Jak je možné, že o něj ani jednou neprojevila zájem? Copak se nebála, že se mu něco stalo? Ovšem, nebála se.

Dobře totiž věděla, že je živ a zdráv. Že je to tak, pane Hardingu?“

„Lžete! Moje žena s tím nemá nic společného!“ vykřikl Harding.

Tento okamžik rozhodl. Harding se touto větou nepřímo přiznal ke všemu, co mu John kladl za vinu.

„Nu, a máme to. Šerife, konejte svou povinnost,“ řekl John.

Samozřejmě jsem nelenil. Materiálu mi v té minutě dodal John dostatek a já konečně prohlédl. Ten muž patřil když ne na šibenici, tak na dlouhá léta za mříže.

„Tohle mi budete jen těžko dokazovat, pánové,“ usmál se Harding.

„Svědků je dostatek,“ podotkl John.

„Jen jestli budou ochotni mluvit. Mám nejlepší advokáty, a pak, v ruce držím ještě pár trumfů. A ty nepřebijete.“

Rozevřely se dveře jak za panem Hardingem, tak za námi.

V okamžiku jsme hleděli do hlavní čtyř pušek, a navíc pan Harding k tomu přidal kolt, který vytáhl kdoví odkud.

Ovšem. Staří známí. Zbytky Černé smečky. Bestie ještě kousala.

Clint Kendall jako první. Šklebil se jako lastura. Ta puška se mi na něj zdála až příliš těžká. Slim Adams, s kloboukem naraženým do čela, aby nebylo vidět ani kousek té potupné jizvy. Percy Adams. Kdo by to byl řekl. Úplně jiný Percy Adams. Je tohle jeho pravá tvář? Štíhlý, vysoký, a sebevědomý. Bill Jefferson. Mladíček, sotva odrostlý z plenek. Dal si na svém postoji záležet. Chtěl si před námi přede všemi připadat jako pistolník, ale já podvědomě vytušil za jeho pohledem strach.

„Ještě tady chcete někoho zatýkat, šerife?“ zeptal se ironicky Harding. Měli jsme oba kolty v pouzdrech. Pro přestřelku vskutku velice nevýhodné.

„Máte-li chuť, můžete nás postřílet,“ podotkl John. „Nejméně čtyřicet lidí vidělo, jak jdeme k vám. Jak z toho potom chcete vyklouznout, pane Hardingu?“

„Ne, o střelbě teď nemůže být řeč, pokud budete rozumní. Oba dva.“

„Tak oč tedy jde.“

„Chci, abyste se sebral a vypadl z města, Ryšavý Johne. Kamkoliv, ale nejméně dvě stě mil daleko. Samozřejmě mi přenecháte ranč a pozemky za… řekněme, za dobrou cenu. My dva, my se tady nesneseme, rozumíte? Toto město mělo patřit mně, rozumíte? Jenom mně.“

„Rozumím. Já se odstěhuju a ve městě zavládne pořádek podle vašeho gusta. Tady šerif Williamson občas až příliš ctí zákon, a proto místo něj přijmete některého svého poskoka, který vám bude odstraňovat z cesty ty, kdo se nebudou chtít podřídit. Starostou se necháte

zvolit vy. Budete město vysávat jako písečná blecha. Tak v tom případě se mnou nepočítejte.“

„To znamená, že jste mrtvý muž, Pristleyi.“

„To se ještě uvidí. Jak to chcete zařídit?“

„Padne tady pár výstřelů. Tomu nelze zabránit. Je tu ale dostatek svědků, kteří potvrdí, že jste oba vtrhli do mé kanceláře proti mé vůli. Jste ozbrojeni. Budete mít v rukou zbraně, až sem přijde ohledávač mrtvol. Trezor bude otevřený. Donutili jste mě k tomu. Loupežné přepadení, co jiného. Vzhledem k vaší minulosti, Ryšavý Johne, to nikoho nepřekvapí. Ani tady ten Williamson nemá svědomí čisté. Jen jste se dokázali pár let přetvařovat. Tak co říkáte, Ryšavý Johne? Jak se vám to líbí? Aha, vy nevíte, co bude potom. Vaše vdova se odstěhuje do Louisiany, kam jinam. Ale předtím mi prodá vše, co je na prodej. A za cenu, kterou si určím já.“

Nezdálo se, že by John byl nadšen výhlídkami, které mu tady Harding nabízel.

„Tak vida, pane Hardingu. Máte to pěkně spočítáno. Moje vdova vám všechno prodá. Naše mrtvoly zakopete. A město vám uvěří… Co říkáte tomuhle?“

Už hezkou chvíli jsem věděl, že se John k něčemu chystá. Bylo to riziko, ale vyšlo nám to.

Kendall stál až příliš blízko, ale zřejmě to uměl lépe s kartami než se zbraní. Mně stačil krok a měl jsem na dosah Percyho pušku.

Nepadl jediný výstřel. Během dvou vteřin jsme měli situaci pevně pod kontrolou my dva.

John vytrhl z ruky pušku Kendallovi a ohnal se s ní. Tím omráčil Slima Adamse. V tu chvíli už jsem odzbrojil Percyho, který byl tak překvapen, že si dal vytrhnout pušku z ruky. Mířil jsem na Billa Jeffersona, kterému jedinému zůstala puška v ruce. Ale to už jsem věděl, že se Bill neodváží vystřelit.

Nebezpečný mohl být ještě Harding. John si však dobře všiml, že na nás míří nenataženým koltem.

Dřív než se Harding vzpamatoval, John zahodil pušku, chytil Hardinga zezadu kolem krku a přitiskl mu hlaveň svého buntlinu ke spánku.

Ten muž nápadně zbledl, až jsem se bál, že se o něj pokouší srdeční záchvat.

„Odhoď ten kolt,“ vyštěkl John. Víc nemusel říkat, z jeho hlasu bylo slyšet smrt. Hardingovi se zatřásla ruka a revolver dopadl nehlučně na koberec.

„No, a co ty, Bille?“ zeptal se John.

Bili držel ruce nad hlavou. Bylo to směšné, protože v nich stále měl pušku. Udělal jsem dva kroky a tu hračku jsem mu vzal.

Vedle Hardinga stál Kendall, Bill a Percy na opačné straně, všichni tři s rukama nad hlavou. Jediný Adams o ničem nevěděl, protože Johnova rána pažbou ho překrásně uspala.

„Tak jaké máte podmínky, pane Hardingu?“ posmíval se mu John.

„Střílejte,“ zasípal Harding.

„Proč?“ zeptal se John. „Tady pan Williamson představuje ve městě zákon. Má dostatek důvodů, aby vás zavřel za mříže. Únos, přepadení vlaku, vražda. Soudce bude mít práci a kat si může chystat oprátku. Ale mně to připadá zdlouhavé. Co kdybychom si naši záležitost vyřídili… Dejme tomu dnes večer. V osm hodin. Na ulici.“

Hardinga Johnův návrh zjevně překvapil.

„Sami dva?“

„Proč ne?“

„A co když nepřijmu?“

„Vězení je prázdné. Á šibenici můžeme postavit přes noc.“

„Zdá se, že nemám právě velký výběr.“

„Vy jste mi taky nedal příliš na vybranou.“

„A říkáte, sami dva?“

„Vlastně — není to nutné. Pokud seženete dostatek lidí, kteří se budou pro vás chtít nechat zabít, vezměte si je s sebou.“

Harding se ušklíbl.

„To je váš konec, Johne. Jste hlupák.“

John mlčel. Copak se asi odehrává pod tou rezavou čupřinou?

„Dobrá, Pristleyi. Ujednáno. V osm večer na ulici. Z kterého konce města chcete jít?“

„Vyzval jsem vás já. Právo volby máte vy.“

„Půjdu od západu,“ řekl rozhodně Harding. John se obrátil k odchodu. Následoval jsem ho.

Nikdo se nám v tom nesnažil zabránit.

15. DVA MUŽI A MĚSTO

V šest hodin večer se do města vrátili mí dva pomocníci a jejich doprovod. Proklínali Kendalla a Adamse až do horoucích pekel.

Ukázalo se, že jejich stopu ztratili dvě míle od Sommervillu.

Bez cíle jezdili sem a tam.

Neměl jsem sílu jim vysvětlovat, jak to ti dva vlastně nastrojili. Po pravdě řečeno, ani jsem dost dobře nechápal, jak se mohli tak nepozorovaně ocitnout zpátky ve městě.

Je pravda, že v Hardingově domě byli výborně ukryti. Nikdo by je tam nehledal, a snad ani John, kdyby mu marshal Wright nebyl prozradil jméno proradného velitele věznice a nedomýšlel všechny souvislosti.

John by nikdy nebyl ochoten věřit tomu, že by Harding byl schopen takové špinavosti.

„Co je to vlastně za člověka?“ chodil nervózně tam a zpátky.

„Odkud sem přišel? Jaká je jeho minulost? Jak získal tak velký majetek?“

Pokrčil jsem rameny. Hardingova minulost byla temná jako bezměsíčná noc.

„Škoda že ho budu muset zabít. Velmi rád bych ho vyzpovídal, ale dokud bude naživu, nedá městu pokoj.“

„Myslel jsem si, že ho nebudeme šetřit,“ řekl jsem.

„Jak to — nebudeme?“ divil se John. „Miku, tohle je moje záležitost. Jdu do toho sám. Nemá smysl, aby za mne nastavoval krk někdo jiný.“

„A tak to zase ne,“ namítl jsem rozhodně. „Táhneme to spolu pěkných pár let a občas jsi mě vytáhl z pěkné kaše. Tak teď zase nech na mně, kdy půjdu střílet a kdy ne.“

„Nemohu souhlasit s tím, aby někdo za mě nasazoval život.“

„Pořádek ve městě, pane Pristleyi,“ zpřísnil jsem hlas, „je moje věc. Jistý Harding se rozhodl, že ho naruší. To je zákonný důvod, abych se do toho v osm večer pustil. Pokud nechceš uznat ty ostatní důvody,“ dodal jsem.

„Půjdou proti nám čtyři a kdoví, koho má ten Harding ještě v záloze.“

„Věřím, Johne, že s těmi čtyřmi, co půjdou přímo proti tobě, by sis snad dokázal poradit. Ale neuhlídáš už zákeřné výstřely zezadu nebo shora. A mrtvý neprozradí, zda padl v čestném souboji, nebo rukou vraha. Pravdu v tomto městě bude mít jen vítěz.“

Připustil, že by na tom mohlo něco být, a víc se k této věci nevracel.

Patricia však byla jiného názoru.

„Už jsem si zvykla na to, že můj manžel nesedí doma za psacím stolem,“ pravila sveřepě. „Zvykla jsem si i na to, že se celé dny toulá po pastvinách a shání stáda. I na to, že se občas cvičí ve střelbě. Vím, že býval pistolníkem. Ale nikdy se nesmířím s myšlenkou, že bych mu měla vystrojit pohřeb.“

Od té doby, kdy se proháněla po nekonečných pláních na hřbetě svého Bleska, se Patricia trochu změnila. Tehdy si ještě neuvědomovala krutost současného světa. Snad až ve chvíli, kdy zločinec v rouše beránčím dal chladnokrevně zavraždit jejího otce, pochopila, v jakém světě žije. Její otec byl pomstěn především Johnovou zásluhou. Pomstil ho jen díky tomu, že včas a ve správnou chvíli dovedl vystřelit. Stejným způsobem teď hájil i zájmy své rodiny. Už proto nemohl couvnout.

„Johne, prodáme to tady a odstěhujeme se na Východ. Do Louisiany.“

Ano, myslela především na svého synka, který si hrál na podlaze, jako by už dávno zapomněl na vzrušující zážitek, a nic jiného ho nezajímalo. Ani to, že jeho otec bude mít za dvě hodiny souboj na život a na smrt s jedním z největších ničemů, který kdy vstoupil do tohoto města.

John se na svou ženu dlouze podíval a nic neřekl. Ne, ranč, na kterém Pat vyrostla, není možné prodat jen proto, že si to nějaký lotr usmyslí. Za právo je nutno bojovat se zbraní v ruce, a to až do doby, kdy tato práva dokáže ochránit zákon.

Jenže zákon tuto sílu ještě nemá. Ještě pořád chodí na Západě muži ozbrojeni…

Do souboje zbývala půldruhá hodina.

Šli jsme si š Johnem prohlédnout bojiště.

Ani na chvilku jsem nezapochyboval o správnosti Johnova rozhodnutí. Měli jsme ty ptáčky v hrsti a John je nechal ulétnout. Mohl jsem je zavřít, ale proces by se táhl léta, Harding byl milionář a našel by si schopné advokáty. Mohl se snadno zbavit svědků, a nakonec by z pasti vyklouzl. Takto musel buď přijmout výzvu k souboji, nebo zmizet z města. John i já jsme si byli jisti, že Černou smečku definitivně rozprášíme.

Kráčeli jsme pomalu tímtéž směrem, kterým budeme postupovat za soumraku. Krok za krokem jsme si prohlíželi domy, vývěsní štíty, okna.

Snad bude Harding bojovat čestně, možná si bude jist svou převahou. Ale určitě dobře ví, co dovede John s koltem v ruce. Není v okolí rychlejšího střelce…

Kdo je to vlastně ten Harding? Vzpomněl jsem si na to, jak rychle se v jeho ruce objevil revolver. Určitě má se zbraní léta cviku. Jistě je schopen chladnokrevně zabíjet. Má čtyři pomocníky. Dva z nich jsou schopni všeho. Patří do Černé smečky. Jde po nich zákon a jsou si toho vědomi.

A co si myslet o Billu Jeffersonovi? Na Johnově ranči vypadal jako nešika a možná se k té práci skutečně nehodil. Opravdu posílal zprávy Hardingovi? Nechtělo se mi věřit, že by ten hoch byl v jádru špatný.

A co Percy? Jaký on je střelec? Celou dobu jsme se v něm mýlili. Hrál tady divadélko. Ale s velkým úspěchem, to je nutno přiznat. Jedna věc je jistá. Pan Setman si na vázání květin bude muset sehnat někoho jiného.

Právě jsme procházeli kolem pohřebního ústavu. Za sklem výkladu byly úhledně naaranžovány květiny. Jistě Percyho rukou. Kdoví, zda si je takto neuchystal sobě.

„A slyšela jste o tom? Prej ten Percy je starej pistolník a vrahoun, hledá ho policie šesti států a přej tady kvůli němu byl i marshal až z Texasu…“

Ovšem, slečna Moorcocková si zase pouštěla hubu na špacír. Člověk žasl, co všechno ta ženská ví. Ale neví jedno. Že v osm hodin bude lépe, když se ze svého strategického místa ztratí. Ale i potom bude jako zvědavá kvočna vykukovat za záclonou a ječet při každém

výstřelu, aby jich pak druhý den tady na ulici napočítala nejméně o stovku víc.

A přece jsem jí mohl být za ledacos vděčen. Když už za nic jiného, tak za to, jak mě strčila Percymu na stopu.

„Hromada sudů,“ ukázal John před saloon. Poklepal na ně. „Pl-

né.“

Vstřebal jsem tu informaci.

„Tady stojí vůz. Bude překážet. Ale můžeme se za ním ukrýt.“

„Před saloonem stojí nejméně deset koní, do setmění tam přibu-

dou další. Nemůžeme na ně brát ohledy,“ řekl jsem.

„Za chvíli už stejně všichni budou vědět, co se tady stane,“ podotkl John.

Vešli jsme do saloonu.

Náš příchod pozorovalo několik desítek kradmých pohledů.

Tak co, už se rozneslo, že šerif a Ryšavý John budou dnes večer na prkně? Nevím, ale sledovali nás dnes zvlášť bedlivě.

Jen jsem jim oznámil, že pro jejich koně nebude dnes v osm na ulici bezpečno.

Vidět tak do těch záhadných duší. Jsou to vesměs poctiví lidé, ale co by se stalo, kdybych kohokoli z nich požádal o pomoc při dnešním souboji…?

John hodil jednomu hochovi čtvrťák a něco mu pošeptal. Během dvou minut přispěchal Setman.

„Pane Setmane, jsem rád, že jste přišel,“ řekl John tak nahlas, že to musel slyšet celý saloon.

„Jistě, pane Pristleyi, jste jedním z mých nejspolehlivějších zákazníků,“ klaněl se Setman.

„Objednal bych u vás ještě jeden pohřeb, pokud vám to nebude vadit. Tentokrát ale něco lepšího, to víte, nebudeme strkat do hrobu nějakého pobudu. Tu nejlepší rakev, doporučoval bych mahagon. Tři čtyři věnce, hudbu, ať to stojí, co to stojí.“

„Jak si račte přát, pane,“ klaněl se Setman, ale celý sršel zvědavostí. „Ale koho do té rakve chcete uložit?“

„Vy to nevíte?“ divil se John. „Tento pohřeb platí pan Harding, a moc bych se divil, kdyby v té rakvi neležel on.“

V saloonu by v tu chvíli bylo slyšet spadnout špendlík a Setman zůstal ve své slušivé pokloně, dokud jsme neodešli.

Teprve teď se saloon rozhučel.

„Tak to si můžeme zejtra hledat novýho šerifa. Ten Harding prej bejval pistolník…,“ slyšel jsem až ven.

Nevěděl jsem, kdo to řekl, ale informace se Sommervillem šířily skutečně bleskově. Už jsem mohl být klidný. V osm večer bude ulice jako vymetená, takže se nemusíme bát, že zasáhneme někoho nevinného.

A přece.

Tady nasedá na svého koně Bill Jefferson…

Ještě mu není devatenáct let. Dostal se chlapec, jistě ne vlastní vinou, do špatné společnosti.

„Billy,“ zavolal jsem na něj.

Trhl sebou a kůň se začal stavět na zadní. Uklidnil ho. Jezdit na koni, to uměl.

„Šerife?“ procedil skrz zaťaté zuby.

„Billy, když teď opustíš město a do rána se nevrátíš, zapomenu na to, co se v minulých dnech stalo.“

Podíval jsem se na Johna. Viděl jsem, že s mými slovy souhlasí.

„Proč bych to měl dělat, šerife?“

„Vím, k čemu se chystáš. Či přesněji, vím do čeho tě Harding žene.“

„To je snad moje věc.“

„Je a není. Půjde přitom o život.“

„O svůj život se dokážu postarat,“ poklepal si na pouzdro s kol-

tem.

„Billy, jestli jsi nás někdy viděl střílet, tak víš, jak to večer do-

padne. Nerad bych, aby tvoje krev tekla zbytečně. Nebudeme nikoho šetřit.“

„O nic takového se vás ani neprosím,“ řekl Billy, ale už poněkud nejistěji.

„Nic proti tobě nemáme. Nikomu jsi neublížil, mé ženě ani synkovi se nic nestalo,“ řekl John. „Odjeď, dokud ti dáváme šanci. Dokonce jsi oddělal Bezbradého, šéfa Černé smečky.“

Billy sebou trhl. Nic ale neřekl.

„Řekl jsem to už Hardingovi a čekal jsem, jak se zatváří. Myslel si, že blufuju, že vás chci rozeštvat. Ale já vím s jistotou, žes to byl ty.“

„Jak jste to poznal?“

„Bezbradý měl v těle kulku ráže 0.44. Na ranči nikdo jiný než ty tuhle zbraň neměl. Proč jsi to udělal?“

Billy chvíli mlčel.

„Nevím, jak bych vám to řekl. Vaši paní uspali éterem, a on… Víte, on si na ni chtěl dovolovat. Udělalo se mi v té chvíli zle. Ani nevím, jak se mi kolt octl v ruce. Trefil jsem první ranou. Nikdo nepoznal, že jsem to byl já, mysleli si, že to byl zbloudilý výstřel těch, co se ještě bránili.“

„Díky, Billy,“ pravil John po chvíli. „Moc jsi nám pomohl. To, co se tady večer bude dít, není pro takové chlapce, jako jsi ty. Odjeď z města.“

Těžko říct, zda ho to urazilo. Chvíli přemýšlel. Pak řekl:

„Vím, jak to oba myslíte. Ale nemůžu jinak. Jednou jsem něco slíbil.“

„Dal jsi slib vrahovi a vyděrači.“

„To neříkejte, pane Williamsone. Pan Harding přece není…“

„Nech tu pistolku tam, kde je, Billy,“ řekl jsem rozhodně. „Ještě budeš mít čas ji vytáhnout z pouzdra. Pokud ti k tomu vůbec dáme šanci.“

„A vy byste nechal jít pana Pristleye do souboje samotného?“ zeptal se náhle Billy.

„Co je to za otázku?“ divil jsem se. „Samozřejmě ne.“

„Tak proč po mně chcete totéž?“

„Škoda že jsi nepochopil ten rozdíl,“ dodal jsem.

Billy koukal jako zkoprnělý. Nic ale neříkal. Vrazil koni ostruhy do slabin a odjel. Museli jsme doufat, že ho něco zdrží.

Pomalu jsme se vraceli zpátky. Teď jsme si ulici prohlíželi tak, jak ji za hodinu uvidí Harding. Zdálo se, že jsme si prohlédli všechno a že nám neunikla žádná maličkost.

Paní Moorcocková dál tlachala na své pozorovatelně. Když jsme šli kolem, zmlkla a podezřele si nás prohlížela. Těžko říct, co pak

dodala, nebylo jí rozumět. Hlouček ženských strčil hlavy k sobě a něco si šuškaly.

Byli jsme opět před Johnovou bankou.

Na půl hodiny jsme se rozloučili. John se vrátil k rodině, já odešel do kanceláře.

Mí pomocníci už samozřejmě věděli, oč se jedná. Billy prohlásil, že je vyčerpán po namáhavém pátrání.

Tommy řekl, že ho ještě bolí rána na hlavě a proto by nám nebyl nic platný.

Jimmy si vzpomněl, že má nemocnou matku a musí jí být večer nablízku.

Jen Harry se čestně přiznal, že se mu do souboje s pěti ozbrojenými chlapy vůbec nechce.

Neměl jsem jim to za zlé. Byli to jinak hodní hoši. Časem si uvědomí, že občas je nutné kousnout i do kyselého jablka. Ale žádní velcí pistolníci to nebyli. Jen jsem to s nimi zkusil. Nikdy bych se neodvážil ty čtyři mladé chlapce do něčeho takového namočit. Tohle je záležitost pro profesionály. Nikdy bych si neodpustil, kdyby se jim něco stalo.

Vybral jsem si ve stojanu pušku a pečlivě doplnil do zásobníku náboje. Musel jsem mít jistotu, že v kritické chvíli zbraň neselže. Právě tak jsem rozebral a vyčistil kolt.

Když jsem vyšel na ulici, právě zapadlo slunce. Bylo za pět minut osm.

16. HLAVNÍ ULICE OSM HODIN

VEČER

Slunce se polovinou svého kotouče ponořilo do země. Viděl jsem, jak na dosud jasné obloze vyskočila první hvězda. Obloha se začínala pokrývat krvavými skvrnami, snad v předzvěsti toho, co se mělo brzy stát.

Ulice byla úplně vylidněna. Dokonce i slečna Moorcocková opustila své stanoviště. Z kterého okna teď slídí její pichlavá očka?

John stál na ulici, mírně rozkročen, a také pozoroval západ slun-

ce.

Postavil jsem se vedle něj. Nemuseli jsme si nic říkat, nebylo to

ostatně poprvé, kdy jsme spolu šli takto bok po boku. Vždy proti nám stál sveřepý nepřítel, lačný naší krve a našich životů.

Proti nám stál člověk, který se rozhodl toto město vysát. Ne, teď se nejednalo jen o nás dva. Teď šlo o to, jak se bude v Sommervillu od zítřka žít. Šlo o to, zda tady bude nadále panovat zákon, nebo svévole samozvaného přivandrovalce. Samozvaného, ale mocného.

Zůstali jsme sami dva. Dalo se to čekat. Nikdo ve městě nebyl ochoten prolít krev v zájmu lepší budoucnosti. Je pravda, že si tady málokdo uvědomoval, oč jde. Málokdo tušil, co bude Harding pro město znamenat. Normální občan nad tím možná i mávl rukou. Pristley nebo Harding, vždyť je to jedno. Svých pár dolarů a sklenku whisky bude mít vždycky… Ano, možná měl pravdu. A přece tu byl rozdíl.

Zůstali jsme jen dva proti Černé smečce.

Slunce zapadlo. Bylo to dobře. Při nastávající přestřelce nebude nikoho oslňovat, nikdo nebude mít výhodu.

Bylo přesně osm.

Vykročili jsme. Oba jsme drželi v rukou pušky, natažené a připravené k výstřelu. Nebyl čas na nějaké ohledy.

Hlavní ulice je dlouhá asi půl míle. Tam někde, na opačném konci, se teď seřadila pětice mužů.

Dva z nich, Kendall a Adams, přicestovali z velké dálky, naverbovaní panem Hardingem a prosáknutí nenávistí k Ryšavému Johnovi.

Percyho poutal k jednomu z ničemů příbuzenský poměr a možná i temná minulost.

Bill Jefferson se určitě v podobné situaci octl poprvé. Od něj velké nebezpečí nehrozilo.

A pak tu byl ještě jeden. Harding.

Snad se jednou dovíme, jaká byla jeho minulost a jak nabyl toho majetku. Ale člověk nemohl pochopit, kde se v tom člověku brala touha hromadit majetek za každou cenu. Za cenu vydírání, únosů, vražd. Vždyť od chvíle, kdy přijel Jeremy Ram zvaný Bezbradý do Sommervillu, a není to tak dlouho, muselo zemřít sedm lidí. A to ještě není konec. Odejde Harding, přijde jiný darebák.

V Sommervillu ještě poteče krev. Teď večer, a možná i zítra, i za rok. Poteče tak dlouho, dokud zákon nebude tak silný, aby zabránil podobným mužům, jako je Harding, terorizovat své bližní. Ten čas se blíží. Ale ještě nenastal. Proto teď John a já šlapeme prašnou půdu hlavní ulice v Sommervillu.

Ulice není rovná. V celé své délce je zhruba dvakrát zalomená, střední část je dlouhá asi tři sta yardů.

Bylo úplně jasné, že hlavní část souboje se odehraje právě tam, kde na sebe budou obě strany dobře vidět. Tam je také střed města, tam jsou obchody, saloony, stojí tam radnice i kostel.

A je tam i pohřební ústav…

Setman to nebude mít daleko. Jde jen o to, kdo bude jeho zákazníkem.

Ušli jsme asi dvě stě yardů.

„Vidíš něco?“ zeptal se John.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Zatím se zdá, nic nechystají.“

Prudce jsem se obrátil vlevo. Koutkem oka jsem zaznamenal pohyb. Byl tam jen nějaký venkovan, který vyšel z domu. Vůbec vlastně nevěděl, co se děje. Pěkně se vylekal.

Minuli jsme koloniál. Tady obvykle stává slečna Moorcocková.

Nyní tam byla uvázána mula.

Věděl jsem dobře, že zbývá ještě padesát yardů, a budeme mít Hardingovy muže na dohled.

Vůz se sudy stál na svém místě. Nikoho jsem za ním neviděl. Za štíty domů se nikdo neskrýval.

„Okno vpravo nahoře,“ šeptl John.

Koutkem očka jsem mrkl nahoru. Hýbala se tam záclona. Ale byl to jen průvan.

„Tam bydlí jeden ze zaměstnanců banky,“ podotkl jsem.

„Vím. Ale kdo ví, kam vlezou. Nevěřím, že by Harding bojoval čestně.“

Ohlédl jsem se. Ne, za námi nešli. Ještě dvacet kroků.

Nezpomalili jsme. Jen jsem cítil, jak se mi potí ruce. Nebylo to dobře, v kritické chvíli mohla puška sklouznout. Ještě deset kroků.

Bylo neuvěřitelné ticho; V naprostém bezvětří se naše kroky rozléhaly celou ulicí. A nejen naše. Nebyli jsme na ulici sami, to už bylo zřejmé.

„Jsou jen čtyři,“ hádal John. Nepřel jsem se s ním, ostatně za chvíli už jsme viděli, že má pravdu. Postupně se vynořovali zpoza rohu jednoho z domů, který porušoval rovnou řadu.

Nejprve jsem spatřil Clinta Kendalla, asi dva yardy vedle něj kráčel pak Slim Adams. Oba měli v rukou pušky, právě tak jako my. Rovněž opakovačky.

Po jejich levé ruce kráčel muž, kterého jsem zprvu nepoznal. Teprve potom jsem si uvědomil, že je to Percy Adams. Shodil ze sebe ten úřednický oděv s klotovými rukávy. Měl jezdecké boty, kalhoty, kostkovanou košili, vestu a šátek kolem krku. Jen ten klobouk jako by mu špatně seděl na protáhlé hlavě. Nebylo mu vidět do tváře, ale pušku držel v ruce právě tak suverénně jako jeho bratr i jako Clint Kendall.

Na kraji řady, o dva kroky zpět, kráčel Bili Jefferson. Škoda, neposlechl nás. Jako jediný neměl pušku, pouze kolt.

Byli dvě stě yardů daleko. Příliš daleko na to, abychom mohli zkusit štěstí. Museli jsme k sobě blíž. Teď šlo o to, kdo bude mít lepší nervy a přesnější mušku.

Uvědomil jsem si, že se mi srdeční tep vůbec nezrychlil. Miku Williamsone, to už jsi tak otupělý, že se ti nerozbuší srdce, ani když jsi v bezprostředním ohrožení života? Nebo máš takovou jistotu, že ti muži proti tobě jsou méně zdatní střelci než ty? Nebo tě tolik uklidňuje přítomnost Ryšavého Johna, nejlepšího střelce, jakého kdy toto město poznalo?

Jedna věc mi vrtala hlavou. Kde je Harding?

Ještě stále jim není vidět do tváře. Ještě je čas. Potrvá to ještě minutu, než se ulice promění v jatka. Ještě minutu bude ticho, které zatím jako by nikdy nemělo skončit.

„Kde je Harding?“ zašeptal jsem.

„Něco na nás šijou,“ sykl John.

Prošli jsme kolem valníku se sudy. Nikdo za ním nestál. Už nemůžeme ale využít výhody úkrytu.

Teď míjíme hotel. Před námi vpravo je úzká boční ulička. Tady bydlí Percy. Tam věznili Patricii.

Čtyři muži zpomalili.

Proč to dělají, proč zvolňují krok? Nastal už čas?

Pozoruji Johna, ale ještě se ke střelbě nechystá. Ještě jsou daleko.

„Johne Pristleyi,“ slyším náhle zprava. Ano, to je ta ulička. Z ní se ozývá ten hlas.

Už tam vidíme.

Muži proti nám se zastavili, stojíme i my.

Vpravo od nás, osamocen v uličce, stojí s puškou v ruce Harding.

Tak to je ta léčka, do které nás chtěli dostat? Máme se octnout v křížové palbě. Jistě, řídili své kroky tak, abychom se zastavili právě tady, na křižovatce.

Čtyři muži proti nám, jeden zprava.

Ale to by bylo příliš naivní, příliš průhledné. Výhodou pro nás je určitě to, že vpravo jde John. Jedním výstřelem může složit Hardinga a ještě počastovat někoho z těch naproti, zatímco já bych se měl postarat o zbytek…

Ne, jistě je ještě jeden důvod, proč chtěli, abychom zastavili právě tady. Právě proto Harding vykřikl.

V příští vteřině se něco stane a já ještě nevím co.

„Nemáme si co říkat, Hardingu,“ odpovídá John.

„Ještě máte čas, abyste přistoupil na mé podmínky, Pristleyi.

Zachraňte si život.“

„Nebudu to já, pro koho dnes vykopali hrob,“ odtušil John. I on, ač sleduje Hardinga, slídí očima na všechny strany.

„Je to tvé poslední slovo, Ryšavý Johne?“ ptá se Harding.

„Pozor, Miku. Na střeše,“ šeptá John.

Má pravdu, něco se tam pohnulo. Tajný Hardingův trumf. Prozradil se dřív, než stačil vystřelit.

Jenže jak ho zneškodnit. Střelec je ukryt za reklamní tabulí víc než yard vysokou. A jak to znám, je z poctivého dřeva. Tu jen tak nějaká kulička neprorazí.

„Vidím,“ odpovídám.

„Seberte se a vypadněte z města, Hardingu. Je to vaše jediná šance,“ zvolal John.

„Řekl sis o…“

Víc Harding neřekl. Jako by jeho slova byla povelem ke střelbě. To, že jsme zjistili šestého střelce na střeše, nás možná zachránilo.

John vystřelil jako první. Kupodivu nemířil na Hardinga, ale přesnou ranou složil Percyho. Pak bleskově uskočil. Na místo, kde stál, dopadly dvě kulky.

Ten střelec na střeše si naštěstí vybral za cíl Johna, a ne mne. Aby mohl střílet, musel se vyklonit. Musel vystrčit hlavu nad reklamní štít…

Snad jsem ani nemířil. V životě se mi nepodařil lepší výstřel. Neslyšel jsem výkřik, a jen jsem koutkem oka sledoval, jak se nějaká postava kutálí po střeše. Střecha verandy povolila a mrtvé tělo se zřítilo do prken před saloonem U Zabitého Siouxe.

Ani já jsem pochopitelně nezůstal stát po výstřelu na místě, ale přeběhl jsem ulici a skryl se za sloupem na chodníku.

V tom dešti kulek, který se kolem mě přehnal, jsem přišel jen o klobouk.

John mezitím složil Clinta Kendalla. Falešný hráč ležel naznak a nejevil známky života.

Vybral jsem si Slima Adamse, který úhořovitými pohyby přebíhal ulici. Vystřelil jsem dvakrát, ale jen jsem ho škrábl.

Mrkl jsem očkem po Johnovi. Nadále stál a střílel. Obdivoval jsem jeho odvahu.

Marně jsem hledal Hardinga. Ulička byla prázdná.

Náhle jsem za sebou zaslechl kroky. Ohlédl jsem se. Hlaveň pušky namířila na běžící postavu.

Nevystřelil jsem.

„Hrome, šerife, přece vás v tom nenechám!“ křičel Harry a mával revolverem.

„Harry, kryj se!“ vykřikl jsem, ale v tom jeho tělo padlo do pra-

chu.

Současně se ozval další výstřel.

Ryšavý John právě ukončil neslavný život Slima Adamse. Zů-

stal na ulici sám jako vítěz. Bohužel vystřelil o zlomek vteřiny později.

„Harry, ty troubo, co tě to napadlo?“ vyhrkl jsem a vyběhl z úkrytu.

Ležel na zemi a usmíval se.

„To nic není, šerife,“ říkal. Ukazoval na prostřelenou nohu.

„To ne, ale poležíš si s tím. Hochu, chtělo to jen trochu víc rozumu, ale přesto ti děkuju.“

Nějaká postava se krčila asi dvacet yardů daleko za sloupem. Jinak už na ulici nebyl nikdo.

Pomalu jsem šel tím směrem, pušku připravenou k výstřelu.

Bill Jefferson na mě mířil revolverem. Kdyby chtěl, mohl stisknout spoušť. Neudělal to. Zastavil jsem se čtyři kroky od něj.

„Bille, když teď nasedneš na koně a odjedeš z města, zapomenu na to,“ řekl jsem.

Mířil na mě a ruka se mu třásla. Díval jsem se mu do očí. Nesnesl ten pohled. Zahodil kolt a zmizel v saloonu.

Nu, hochu, tohle Sommerville neodpouští. Teď už budeš muset odjet, jinak budeš všem pro smích.

John pomalu přicházel ke mně.

„Kde je Harding?“ zeptal jsem se.

„Poslal jsem za ním dvě rány. Jednou jsem určitě zasáhl, ale utíkal dál jako zajíc. Pročešeme celé město a najdeme ho, pokud ovšem nevzal roha. Ale ani pak daleko neuteče.“

„Doktore, kde jste?“ volal jsem. Musel jsem třikrát, než se ten dobrý muž odvážil vystrčit svůj vzácný nos z úkrytu.

Dál jsme stáli uprostřed ulice a dávali pozor, aby Hardinga náhodou nenapadla nějaká čertovina.

Ze všech dveří začínali pomalu vycházet lidé. Okukovali nehybná těla.

„Víš, koho jsi to sundal ze střechy?“ zeptal se mě John. Zavrtěl jsem hlavou.

„Byla to ale báječná rána,“ dodal.

Zákeřný střelec ležel v hromadě polámaných prken. Když jsem ho obrátil obličejem vzhůru, poznal jsem Percyho manželku.

„Kdo ví, co to bylo za ženskou,“ pokrčil John rameny. „Občas se stává, že má dáma raději střelný prach než plotnu. Ale ne každá. Pat, co tady chceš?“ vykřikl.

„Já jsem tak ráda, už je po všem,“ vzdychla a blížila se k Johno-

vi.

„Pozor, Johne!“ vykřikl jsem.

Spatřil jsem Hardinga. Blížil se zezadu. Zákeřně. Pušku někde zahodil, měl jen revolver.

„Pat, uhni,“ vykřikl John, ale nechápala. Odstrčil ji — Kdyby Harding mířil lépe, nic by se nestalo.

Zvuk tří výstřelů téměř splynul v jednu ránu.

Později jsme zjistili, že jsem Hardinga zasáhl jak já, tak John.

Oba smrtelně.

A přesto jsme vystřelili o zlomek vteřinky později.

Harding byl kdysi možná dobrý střelec. Jenže vyšel trochu ze cviku. Mířil na Johna, ale poslední výstřel jeho života zasáhl Patricii…

John ji držel v náručí.

„Pat, co jsi mi to udělala?“ řekl hlasem, který jsem nepoznával.

„To nic není,“ šeptala, ale byla bledá jako smrt.

„Z cesty!“ vykřikl jsem. „Doktore, honem.“

John odnesl Pat do banky a položil ji na pohovku. Doktor Caffrey se nad ní sklonil.

Byla to nejstrašlivější minuta v Johnově životě.

Potom Caffrey zvedl hlavu a řekl slova, za která John bude až na věky velebit Boha.

„Srdce nebylo zasaženo. Zdá se, že ani aorta. Střela prošla spíš ramenem. Je to čistý průstřel. Pokud nebudou nějaké komplikace, vaše paní bude žít.“

„Díky, doktore. Pokud se uzdraví, dám deset tisíc dolarů na nemocnici,“ řekl John. „Zasloužíte si ji. I Sommerville si zaslouží nemocnici.“

Vyšel jsem na ulici.

Už se setmělo. Setman měl práci. Ukládal do připravených rakví pět mrtvých těl. Johnovu objednávku vyřizoval k zákazníkově plné spokojenosti.

Teď už snad bude v Sommervillu klid.