Josef Pecinovský (Mike Williamson)

Ryšavý John 03. Ryšavý John a muž s tomahavkem

1. Cizinec v Sommervillu

Ten člověk se mi nelíbil od prvního okamžiku, co přijel do našeho městečka.

Sommerville je poklidným sídlem, a přestože tu mnozí ještě nosí zbraň, už dávno není tím, čím býval. Místní chlapci z mokré čtvrti se zmohou s bídou na nějakou tu hospodskou rvačku, která skončí nanejvýš rozbitým nábytkem, odřeninami a několika výchovnými dny prožitými za mřížemi. Přestřelky téměř úplně vymizely. Banka u nás tu byla naposledy přepadena před třemi lety, a to ještě ubohým nedoukem, amatérem. Dopadli jsme ho hned na Main street, a ani se příliš nebránil. Takový mladý, asi sedmnáctiletý klouček. Ale věřte tomu nebo ne, mezi našimi vzornými občany se našly jen dva nebo tři hlasy, které volaly po tom, aby kluk skončil na větvi, a ty neměly patřičnou váhu. Převzal jsem chlapce do vězení a za tři týdny mu soudce napařil deset let. Nebylo by to tak zlé, kdyby hoch, snad omylem, nepostřehl pokladníka. Nepomohla tady ani bankéřova přímluva, skoro se zdálo, že byl soudce ten den,ve výjimečně špatné náladě.

A věřte mi, od té doby nic.

Až dnes. Jen jsem toho cizince spatřil, dostal jsem takové divné svrbění. Seděl na koni jako Indián, v silném předklonu, jako kdyby chtěl co chvíli spadnout ze sedla. Dlouhé nohy se mu klátily téměř u země, a to ne proto, že by měl koníka nějak malého. Ne, ne. On měl skutečně tak dlouhé končetiny. Jak dolní, tak horní. Tomu také odpovídala hlava, vypadala jako protažená tykev posazená na kukuřičném stvolu. Naproti tomu úžasně krátké tělíčko připomínalo soudek s prachem. Nohy vězely v pořádně vysokých jezdeckých botách. Kostnaté prsty třímaly ledabyle otěže. Klobouk, připomínající nejspíše línajícího bobra, měl ten podivný jezdec naražený až do očí, takže jsem toho z jeho tváře moc neviděl. Snad jen bradu, porostlou prořídlým strništěm.

Zato si s sebou vezl celou zbrojnici. Ze sedlového pouzdra mu vykukovala hlaveň čehosi, co bylo jistě moderní před sto lety. Byl jsem ale ochoten přísahat, že tou předovkou trefí ze sta kroků ohníček cigarety. U pasu se mu houpalo pouzdro, ale to, co z něj trčelo, rozhodně nebyl Coltův revolver. Ta bambitka nepochybně pamatova-la prezidenta Washingtona. Střílet se s tím však nepochybně dalo. A pak ještě něco navíc, něco, co se hned tak nevidí. Na opasku mu visel pravý indiánský tomahavk! Zbraň vskutku neobvyklá.

Jak jsem už řekl, nebylo mi při pohledu na toho člověka dobře. I ten jeho koník jako kdyby pocházel z divočiny. Svého pána však poslouchal na slovo.

Když cizinec seskočil před saloonem, ani koně nepřivazoval, jen mu pustil otěže k zemi.

Rozhlédl se. Trochu si povysunul klobouk, takže se naše pohledy setkaly.

Musel na mne být věru podivný pohled, jak jsem tam stál s otevřenými ústy. Málem jsem je zapomněl zavřít. Nevěděl jsem, co počít. Nelíbil se mi ten chlap, opravdu se mi nelíbil. Zatím jsem však neměl jediný důvod proti jeho přítomnosti nějak zakročit.

Proč se zneklidňuješ, Miku Williamsone. Třeba tudy jen projíždí a v saloonu se zastavil na skleničku. Za hodinu bude upalovat směrem k Bridgewateru a brzy se vrátí zpátky do své rezervace…

Proč do rezervace? Copak je to Indián? Ne, snad není, ale má tomahavk…

On vydržel ten pohled déle než já. Hleděl na mne upřeně tmavýma očima zírajícíma z hlubokých důlků.

Obrátil jsem se a vešel jsem do své kanceláře, zatímco on si to namířil do saloonu.

Musel jsem plnit své povinnosti. Stůl jsem měl doslova zavalený vyhláškami, kterými mne zásobovali kolegové z blízkého i vzdáleného okolí doufajíce, že právě v tomto městě se zastaví pobuda, který u nich vyloupil banku, přepadl vlak, odehnal stádo či jinak narušil veřejný pořádek. Kdybych měl všechny ty muže chytit a zavřít do vězení, pak bych se po vyplacení všech odměn stal milionářem. Nu což, desperáti dál úspěšně unikali před zákonem,

Sommervillu se vyhýbali a já na odměnách nezískal ani cent.

A co ten dnešní návštěvník? Neviděl jsem ho už někdy? Ty oči, ty mi něco připomínaly… Rozkládám na stole ty zažloutlé papíry, jeden vedle druhého. Dívám se těm portrétům do očí. Vousy si může nechat narůst každý, ale oči, ty se nezmění. A podle očí člověka poznám, pokud je obrázek alespoň trochu přesný.

Tušil jsem správně, jen jsem chtěl mít jistotu. Onoho cizince, který teď jistě hodoval v saloonu, nikdo nehledal.

Ještě jednou jsem si prohlédl těch několik tváří s plnovousy. Nikdy jsem ty muže neviděl. Nejdivočejším dojmem pak na mne působil jakýsi Ricky Nelson. Dvojnásobný vrah a lupič, který mohl už dávno viset v Kansas City na šibenici, kdyby se mu den před popravou nepodařilo přepilovat mříž a zmizet neznámo kam.

Patnáct set dolarů, tolik si cenil Zákon jeho hlavičky. Nebyl to malý peníz. Kde by se ale někdo takový vzal v Sommervillu.

Asi už se všichni opravdu doslechli, že to tady držím spolu s Ryšavým Johnem v pevných otěžích.

Ale ten chlap, co právě přijel, je divný. Musím se na něj jít podívat.

Překontroloval jsem, zda v bubínku mého revolveru vězí skutečně náležitých šest včeliček, a tentokrát jsem s sebou vzal i pušku.

Inu, stárnu jako každý jiný a už mi to s koltem tak nejde. Puška v mých rukách bude silnějším argumentem. Kdyby tu nebyl ten cizinec, tak bych na pušku ani nepomyslel, ale takhle jeden neví.

V saloonu bylo ticho. Nezvyklé ticho. Takové ticho, že to bylo až podezřelé.

Jakmile jsem vstoupil dovnitř, ihned jsem pochopil, že jsem svědkem zvláštní scény.

Jak se dalo čekat, jedním z aktérů dramatu byl onen cizinec, kterého jsem před chvílí sledoval.

Stál zády k barovému pultu a hleděl volnou uličkou mezi stoly do tváře muži, který postával poblíž piana. Pianista pochopitelně své místo dávno opustil.

Co mne ovšem zarazilo, byla skutečnost, že ani toho druhého muže jsem neznal. Rozhodně nebyl zdejší, ale nikoho jiného jsem dnes do města přijíždět neviděl. Ale nemohu také mít oči všude.

Byl to úplně jiný typ než návštěvník s tomahavkem. Malý, podsaditý, široký, s rukama jako lopaty, s pupkem zvíci globusu. Zarostlý, neupravený vous dominoval růžové tváři.

Opasek mu klouzal k podbřišku, to jistě i proto, že u něj měl zavěšen pěkně těžký velkorážný kolt. Špinavé prsty se v té chvíli po-

hybovaly v takové vzdálenosti od pažby, že jsem nepochyboval, k čemu za chvíli dojde.

„Povídám, Nelsone, zvedni ruce ke stropu,“ uslyšel jsem od barového pultu. Cizinec měl takový tichý, sípavý, vysoký hlásek, a přece mi připadalo, jako kdyby na svého soka křičel.

Muž jménem Nelson stál proti němu s rudou tváří.

„Jak jsi mně našel, Godmane, ty stepní kojote?“ odsekl mohutným basem, ostře kontrastujícím s Godmanovým šepotem.

Tak vida, náš nový host se jmenuje Godman. Ale to jméno Nelson, které tady padlo, neříká mi to něco? Ta tvář…

Godman mi nedal čas na rozmyšlenou.

„Necháváš za sebou stopu jako brázdu,“ ušklíbl se Godman. Už sis to rozmyslel? Máš si z čeho vybírat. Šest uncí olova v břiše, nebo želízka na zápěstí?“

Vskutku, Nelson. Tu tvář jsem viděl před chvílí na vyhlášce… Vrah a lupič. Dostal provaz v Kansas City. Patnáct set dolarů za jeho hlavu…

„Máš poslední šanci odsud odejít se zdravou kůží, Godmane,“ zařval Nelson. Tvář se mu zbarvila téměř do krvavá. Bylo zřejmé, že ti dva si tady mají dost co vyřizovat. Staří známí…

Za chvíli dojde na kolty. To bych tady jaksi neměl připustit.

„Tak moment, pánové,“ pronesl jsem rozhodným hlasem. „Jestli kdokoli z vás sáhne po zbrani, bude mít co dělat se mnou.“

Namířená puška byla argumentem, který by odzbrojil jiné ptáčky, než je tamhleten prchlivý Nelson. Ale ten už věděl, že se dostal do pěkné kaše.

„Promiňte, šerife, ale to je soukromá záležitost,“ pronesl Godman, když si mě opět prohlédl svým kamenným pohledem. Nebylo mi při tom dobře. Jako kdyby v něm skutečně proudila nejméně pinta indiánské krve.

„Je mi líto, pane Godmane, toto není soukromá záležitost. Jsem v Sommervillu šerifem a odpovídám za pořádek v tomto městě. Proto tady nestrpím žádné přestřelky. Krom toho muž, s kterým právě hovoříte, je hledaným zločincem a měl by se o něj postarat zákon.“

„Povedený zákon,“ ušklíbl se Godman. „Tři roky běhá na svobodě, a v tomhle městě si klidně hraje karty už třetí den. Jste slepý

jako sova v pravé poledne, když jste si ho až do této chvíle nevšiml. Proto Nelson patří mně.“

Samozřejmě jsem se nemohl jen tak vzdát. Chtěl jsem mu vysvětlit, jak nahlíží zákon v tomto městě na souboje na kolty, a rovněž jsem mu chtěl nabídnout vyhlídky na pobyt v místním vězení, ale už jsem to nestihl.

On ten darebák Nelson, lump odříznutý od šibenice, měl dost slabé nervy.

Sáhl po koltu. Ozval se výstřel.

Nelson byl možná dobrý střelec, ale jak se ukázalo, rychlost mu chyběla.

To, co se odehrálo v tom zlomečku vteřiny, by mi připadalo naprosto neuvěřitelné, kdybych to nespatřil na vlastní oči.

Godman sice hovořil se mnou, ale koutkem oka stačil sledovat Nelsona. Pohyb jeho ruky jistě zaznamenal, či spíš vytušil. Nebyl včerejší, aby nevěděl, k čemu se Nelson chystá.

Cosi se zablýskalo. Napříč saloonem prolétla svištivá čára. Takový zvláštní blesk.

Ve chvíli, kdy z hlavně Nelsonova koltu vylétla střela, mířil už desperát do stropu.

Nelsonova ruka svírala s loktem nepřirozený úhel a sám Nelson hlasitě zasténal. Z předloktí mu vytryskl proud krve.

Tomahavk se zasekl do skříně piana a bral za letu s sebou všechno, co mu stálo v cestě, tedy i Nelsonovu ruku.

Godman, v tom krátkém okamžiku podoben smršti, opět zkrotl. Stál čelem k Nelsonovi s rukama svěšenýma dolů a sledoval poraženého soupeře.

„Ty pse, to si vypiješ,“ sípěl Nelson se zaťatými zuby, když se zjevně rozhodl, že už ze sebe nevydá ani jeden sten, ale do zpěvu mu jistě nebylo.

Pak Nelsonovy prsty povolily. Kolt, do té doby bezmocně mířící do neznáma, zvolna klouzal dolů po zakrváceném rukávu. Následoval disharmonický akord. Těžká zbraň dopadla na klávesnici piana a dvakrát poskočila.

Pianista zaúpěl, to však bylo všechno, čeho se odvážil.

Teprve teď se ozvalo v saloonu pochvalné zamručení. Godmanův kousek vzbudil zaslouženou pozornost.

„To bylo skvělý,“ vyrazil ze sebe Blonďák James, místní rváč a mluvka, do té doby jistě zalezlý pod stolem. „Šéfe, zvu vás na skleničku.“

Godman nedal jediným pohledem najevo, že takovou nulu, jako je Blonďák James, vůbec vnímá. Klidným krokem se vydal napříč saloonem. Jeho kroky duněly na prohnilé podlaze.

Až teď jsem si povšiml, co způsobilo, že jeho postava působila tak absurdním dojmem. Ruce i nohy skutečně svou délkou odpovídaly člověku, který by měřil nejméně šest stop a sedm palců. Ale tělo měl neobyčejně krátké. Přestože měl přes ramena ledabyle přehozeno volné sako, bylo zřetelně vidět, že jeho záda jsou zkroucena hrbem. Snažil se chodit vzpřímeně a svou tělesnou vadu maskovat, bylo to však zbytečné.

Proto ten podivný, téměř zlý pohled. Nepochyboval jsem o tom, že si se svým hrbem dost užil. A také bylo naprosto jisté, že hodně posměváčků, kterým se jeho hrb zdál být vhodným terčem k posměškům, už odpočívá na nejrůznějších hřbitovech našeho požehnaného Západu.

Nelson setkání s hrbáčem přežil. Alespoň zatím.

Krátkým trhnutím ruky se Godman opět zmocnil svého tomahavku. Z piana trčely vylomené třísky. Nelson, bledý jako stěna, se zhroutil v mdlobách k zemi.

Měl toho dost.

Nu, byl jsem v Sommervillu šerifem a mou povinností bylo nějak zasáhnout. Ještě jsem chvilku uvažoval o tom, co vlastně mám udělat. Nerad bych si proti sobě pana Godmana popudil, dobře jsem viděl, co jeho ruka s tomahavkem dokáže. Vlastně neměl jsem zatím jediný důvod mu cokoli vyčinit. Byla to zjevná sebeobrana, a navíc se chystal zadržet muže, kterého hledal Zákon.

Ostatně on mě předešel.

„Dobře že jste tady, šerife,“ oslovil mne klidným hlasem.

„Nevidím rád, když v tomto městě hovoří zbraně, pane Godmane,“ řekl jsem jen tak pro formu. Doufal jsem, že to pochopí, a to se také stalo.

„Jistě. Nemohu za to, že na mne tady ten darebák vytáhl kolt. Musel jsem ho zneškodnit. Předávám vám toho muže. Nepochybuji o tom, že se postaráte, aby těch patnáct set dolarů došlo na správnou adresu.“

„Jistě,“ podotkl jsem. „Ricky Nelson. Známá firma. Přijdete si na své, pane Godmane.“

Nakopl jsem ležícího zločince a zachřestil náramky.

„Vstávej, nebo ti pomůžu,“ domlouval jsem mu. Druhý kopanec do žeber Nelsona přesvědčil o tom, že si se mnou není radno zahrávat. Na jeho zápěstích zacvakla želízka, mdlobu jen předstíral.

„Ale ta rána krvácí,“ skuhral.

„Ovšem,“ dodal jsem. „Dostane se ti na ni té nejlepší náplasti, jakou v Sommervillu známe.“

Předal jsem Nelsona Harrymu, svému pomocníkovi, který v té chvíli přiběhl do saloonu. Tamtamy už rozhlásily po celém městě, že se v saloonu něco strhlo.

„Nu, a vy, pane Godmane,“ obrátil jsem se k cizinci, „pokud chcete vyčkat na své peníze zde, uděláte nejlépe, když své zbraně schováte někam hluboko do kufru.“

„To nemám vůbec v úmyslu,“ řekl rozhodně Godman. „Nepřijel jsem do Sommervillu proto, abych se schovával někde v hotelu, a také vůbec ne proto, abych tady chytal uprchlé zločince. Kdyby si Nelson nezačal, nechal bych ho na pokoji. Má cesta do Sommervillu měla úplně jiný účel.“

„Jaký?“ uniklo mi.

„Musím si tady něco vyřídit,“ odvětil a kývl na barmana. Přes celou délku pultu před něj přijela sklenice. Vyklopil její obsah do sebe.

„Slyšel jsem,“ pokračoval, „že tady v Sommervillu máte takové zajímavé zvyky.“

„Nevím, čím by se naše město lišilo od ostatních,“ divil jsem se.

„Ale ovšem,“ trval na svém Godman. „Vešlo ve známost, že tady objednáváte pohřby lidem, kteří ještě žijí.“

Jako by se o mne v té chvíli otřela už dávno zapomenutá minulost. Objednávání pohřbů žijícím osobám, tenhle „zvyk“ do Sommervillu přinesl Ryšavý John. Před třemi lety jsem ho na vlastní uši

slyšel, jak říká: „Kdybych tak ten potrhlý nápad nikdy neměl a radši zůstal sedět za mřížemi až do konce…“

Věru, tenkrát jsem se mu nedivil. Kdysi, snad už před deseti lety, se John objevil v Sommervillu jako uprchlík ze San Quentinu, aby si objednal pohřeb pro tehdejšího šerifa Carpentera. To byl skutečný viník zločinu, za který byl Ryšavý John odsouzen. Podruhé objednal John pohřeb pro svého podařeného švagříčka, jistého pana Coopera, ale to bylo o několik let později. V obou případech své spory dotáhl John do žádoucího konce a zdálo se, že smetl z cesty všechny své nepřátele, kteří mu záviděli úspěch a bohatství. Ale nebyla to pravda. Zasáhla konkurence. Pan Harding toužil po moci i po Johnových milionech. Před třemi lety poštval Harding na Johna jeho bývalé druhy z vězení, Černou smečku. Tehdy v Sommervillu naposledy tekla

krev. Bohužel nejen krev zločinců.

Když bestie chcípá, tak kouše. Sám Harding vlastnoručně postřelil Johnovu mladou manželku Patricii. Jen zázrakem tehdy vyvázla, střela minula srdce skutečně o vlásek. Štěstím bylo, že doktor Caffrey své práci rozumí.

Nyní stojí v Sommervillu nemocnice. Je to Johnův dar jak doktoru Caffreyovi, tak i městu. Je to jeho dík za to, co doktor udělal pro něj, i za to, že mu město dalo důvěru. Tehdy se John stal v Sommervillu starostou. Pod jeho rukama Sommerville vzkvétá jako nikdy předtím. Město má víc než deset tisíc obyvatel, je tu banka, tři hotely, čtyři továrny, okolí je skutečně překrásné a co víc, Sommerville má to nejlepší spojení se světem, protože tudy vede železnice.

Zdálo se, že se lidé uklidnili, začínalo tu být bezpečno. A teď si přijede do města jakýsi pan Nelson, aby se tu skrýval před zákonem, a hned po něm se tu objeví nějaký Godman, který umí házet tomahavkem a teď vytahuje na světlo boží to, co mělo dávno být zapomenuto a co si mohli pokojně vyřídit někde úplně jinde.

„Pane Godmane, ve vašem vlastním zájmu vám doporučuji, abyste okamžitě usedl na tu svou herku a co nejrychleji odjel z města. Kterýmkoli směrem. Zaručuji se vám, že vaše špinavé peníze za vámi pošlu na adresu, kterou tady necháte, jakmile sem z Kansas City přijdou. Doufám, že jste mi rozuměl.“

Muž s tomahavkem zbledl. Patrně jsem řekl něco, co se mu pranic nelíbilo. Až mě z toho pohledu znovu zamrazilo. Pochopil jsem, že jsem si v tom okamžiku z toho člověka udělal toho nejhoršího nepřítele. Ale já nemohl jednat jinak. Nemohl jsem dopustit, aby pokračoval.

„Takhle se se mnou nemluví, šerife Williamsone,“ řekl Godman chladným a tichým hlasem. Protože však v saloonu byl naprostý klid, zdálo se, že je to nejhlasitější proslov jeho života. „Nikdo, rozumíte, nikdo mě nebude vyhánět jako prašivého psa.“

„Nikoho z města nevyháním, Godmane,“ odtušil jsem. „Ale patrně jste se nedoslechl, že o těch podivných zvycích, které jste tu nastínil, není radno v tomto městě hovořit.“

„Budu si mluvit, o čem budu chtít,“ řekl s ledovým klidem. Měl jsem důvod ho zatknout? Opravdu ano? Nevím, ale v tuto chvíli jsem viděl rudě. Nevím, co mě to napadlo, ale má ruka zarachotila závěrem pušky.

Zaslechl jsem obdivný výkřik, či spíš skřek. Nevím, kdo jej vydal, možná Blonďák James. Jisté je, že jsem hlaveň pušky ani nepozvedl.

Neměl jsem k tomu příležitost.

Do její pažby se cosi zakouslo. Byl to prudký úder, který mi málem zlomil zápěstí a vyvrátil mi pušku z ruky. Kdybych to čekal, tak bych ji možná v prstech udržel, ale takhle ta poctivá winchestrovka zaduněla na prknech podlahy a zůstala ležet bezmocně jako zlomená hůl.

V její pažbě se blýskalo zaťaté ostří tomahavku.

„Ještě jste chtěl něco říct, šerife?“ ptal se Godman.

Pokrčil jsem rameny. U opasku se mi sice houpal kolt, ale neměl jsem nejmenší chuť ho vytáhnout na světlo boží. Godman byl ozbrojen stejně, a pokud je s koltem tak rychlý jako s tomahavkem, nemám nejmenší šanci.

„To jsem rád,“ odpověděl. „Mohu tedy dokončit řeč, kterou jsem započal. V tomto městě máte skutečně podivné zvyky. Rád bych je dodržel. Předpokládám, že mezi přítomnými se nachází majitel pohřebního ústavu. Pane Setmane, nemám pravdu?“

Vykazoval pozoruhodnou informovanost.

„Prosím, přejete si, pane?“ oddělil se z černého davu u stěny ne už nejmladší muž. Pan Setman toho v Sommervillu zažil dost a uspořádal nesčetné množství pohřbů. Pravda, v poslední době mu trochu vyschl pramen, a tak cítil když ne tučný zisk, tak alespoň drobnou náplast. V podobných případech se zpravidla platila záloha, a pokud by k pohřbu z nějakých důvodů nedošlo, nebyl tu nikdo, kdo by zálohu požadoval zpět.

„Objednávám si u vás pohřeb. Nemusí to být právě první třída, ale neuškodí, když ten svůj žebřiňák umejete od bláta a koně jaksepatří vyhřebelcujte, aby si lidé nemysleli, že ten pohřeb platí nějaký chudák. Jinak rakev obyčejnou a mrtvolu šoupnout pěkně šest stop pod zem. Tam, kam patří.“

„Jistě, jak si pán přeje,“ poznamenával si pan Setman objednávku do tenkého notýsku, nedbaje na to, že ho mé pohledy jistě téměř probodly. Kšeft je kšeft, a tomu nezabrání žádný šerif.

„Tak, to bychom měli,“ podotkl Godman a obrátil se. Dal najevo, že by rád odešel, ale přece jen věděl, že přijde ještě jedna otázka.

„Kdo má být tím mrtvým, pane?“ ptal se pan Setman.

„Ach tak, to jsem vám neřekl?“ projevil Godman strojený údiv.

„Ten mrtvý je ještě naživu, ale už to dlouho nepotrvá,“ usmál se.

„Napište si to jméno, protože je tohle město brzy zapomene. Je to jistý pan Williamson, a myslí, si o sobě, že je šerif.“

Tak, a už to bylo venku. Ale co s tím mám společného já… To je přece nějaký nesmysl, toho člověka jsem nikdy neviděl, a teď…

Můj další pohyb byl reflexivní. Sehnul jsem se a zvedl jsem z podlahy pušku. Pokusil jsem se vytáhnout z pažby tomahavk.

Tvář mi zrudla úsilím, ale bylo to zbytečné.

„Dejte to sem, nebo si ještě ublížíte,“ ušklíbl se Godman, a já mu rezignovaně přenechal svou zbraň. Nevyvinul zdánlivě to nejmenší úsilí, ale tomahavk byl venku.

Zarachotil závěrem a vysypal na podlahu všechny náboje. Pak si zasunul tomahavk za opasek a opustil saloon.

2. Historie se neopakuje

„Historie se neopakuje,“ řekl s bledým obličejem Ryšavý John. Netušil jsem, že je schopen ještě zblednout, protože měl pleť barvy papíru, neschopnou se opálit. „A přece jako kdyby někdo pořád lovil kdesi hluboko v kalných vodách a vytahoval na světlo boží to, co mělo být dávno zapomenuto. Kdo to, k čertu, je, ten podivný hrbáč Godman?“

Seděli jsme spolu v přijímacím saloonu jeho banky. Jako Johnův nejlepší přítel jsem měl k němu kdykoli přístup. Často jsme tu spolu vedli jednání jako starosta s šerifem, či jako bankéř s klientem, ale nejčastěji jsme tu při sklence whisky seděli jako přítel s přítelem. Proto není divu, že první, co jsem po svém ostudném vystoupení v saloonu udělal, bylo to, že jsem šel za Johnem.

„Ne, ne,“ usilovně přemýšlel. „Ten člověk nemá nic proti tobě. Ten jde po mně. Co by si na tobě vzal? V bance máš pár stovek dolarů, a kdyby tě odstřelil, máš schopné nástupce, kteří ve městě nepřipustí žádné nekalé rejdy zločineckých gangů. Zato mně se dostat na kůži, to je trochu jiný kafe.“

Zavrtěl jsem hlavou. Myslím, že tady se John trochu přeceňoval.

„Nemusí to být pravda,“ řekl jsem. „Nezapomeň, že jsem se dost velkému počtu lidí postaral o mnohaletý pobyt na čerstvém vězeňském vzduchu, a to mezi ně neřadím ty, co skončili na šibenici. Mnozí z nich se z vězení vracejí, a ti, co dostali provaz, mají příbuzné. Západ je přeplněn mstiteli, kteří nemají nic jiného na práci než se toulat od města k městu a hledat toho, kdo jim podle jejich mínění ublížil.“

„Proč by si s tím potom dával ten Godman takovou práci. Proč by tě vůbec nechal žít. Proč ti tím tomahavkem rovnou nerozsekl čelo, proč tě šetřil?“

„Třeba si mě chce vychutnat,“ pokrčil jsem rameny.

„Ne, ne, to nesouhlasí. To nemá logiku,“ odvětil John.

„A co tady kdy mělo logiku?“ namítl jsem. „Vzpomeň si na Černou smečku. Ti chlapi tam v lochu na tebe dávno zapomněli, dokud jim nepoložil frňák do stopy ten ničema Harding.“

„Pravda, pravda,“ meditoval John. „Ale buď si jist, Miku, že tady jde o velké peníze. Jen tak vědět, co vlastně ten podivný ptáček zamýšlí. Říkáš, že odjel z města?“

„Ovšem, věděl, že mu tady půda bude brzy horká a že mu půjdu po krku. Raději se rychle vypařil.“

„Ale nebude daleko. Tak, jak jsi mi ho popsal, nevypadá na člověka, který by svá slova pouštěl jen tak do větru. S tomahavkem je rychlý, to je pravda. Rád bych však věděl, zda je dostatečně rychlý.“

„Obávám se, Johne, aniž bych tě chtěl urazit…“ Zarazil jsem se.

„Pokračuj, já to snesu.“

„Obávám se, že je s tou sekyrkou rychlejší než ti nejlepší střelci Západu.“

Řekl jsem to zaobaleně. Nejlepším střelcem Západu byl, podle mého mínění, právě Ryšavý John. Ale teď jen sedí v kanceláři, úřaduje, papíruje, vyřizuje nejrůznější záležitosti, vede městskou radu, na svůj ranč skoro zapomněl, pro rodinu si najde čas nanejvýš o nedělích, v kostele nebyl ani nepamatuji a kolt nedržel v ruce snad dva roky.

Jako kdyby slyšel, o čem přemýšlím.

Vstal, otevřel malý trezor ve zdi, kde by člověk očekával tak nanejvýš mizerných deset tisíc dolarů. Možná tam i nějaké peníze byly, ale John vyňal zevnitř prvotřídně udržovaný opasek s pouzdrem. V něm vězel skvěle ošetřovaný kolt Buntline ráže 0,44. Skvělá zbraň, s kterou John dokázal zázraky.

Připnul si opasek. S uspokojením kvitoval, že jej nemusel povolit ani o jednu dírku. Blížila se mu čtyřicítka, ale nadále si zachovával svou fyzickou kondici. Jak to dělal, je mi záhadou. Přiznám se, že já, ač jsem byl celý den na nohou, jsem v posledních letech zpohodlněl a má postava se začínala zakulacovat. Pokud jsem měl vystoupit do vyššího poschodí, začínal jsem se zadýchávat. Ne tak John.

Ale přesnost střelby? Nevím, nevím. To chce trénink, a ten Johnovi chyběl.

„Co chceš dělat?“ ptal jsem se ho.

„To je snad samozřejmé. Právě teď mě tady nevážou žádné povinnosti. Je poledne, nejvhodnější chvíle k tomu, abychom opustili město a všimlo si toho co nejméně lidí.“

„Ty chceš jet — za ním?“

„Jak jinak. Někdo mi tady vyhrožuje, byť to zaobalil do trochu jiného kabátu. Nechci chodit kolem horké kaše, chci mít jasno. Ten pan Godman, nebo jak si říká, buď kápne božskou, nebo si z něj udělám terč.“

A zatočil koltem kolem prstu jako za mladých let. Zbraň lehce zajela do pouzdra. John si ještě několikrát vyzkoušel, jak je to snadné vytáhnout revolver z pouzdra a zamířit. Zjevně byl spokojen. Mně se to nezdálo dvakrát rychlé, ale nic jsem neříkal.

Ostatně, v tom, co John navrhl, nebylo nic nelogického. Ten pan Godman skutečně potřeboval dostat na pamětnou. Samozřejmě jsem mu oněch patnáct set dolarů nemínil upřít. Poctivě si je vydělal, Nelson už se smažil ve vězení. Ale jinak…

Nu, pane Godmane, máte hodinu náskoku. Brzy se jistě scvrkne, ten váš koník za moc nestojí, a vy se svou tělesnou konstrukcí to nepochybně v sedle dlouho nevydržíte. Odjel jste k jihu, tedy směrem k hranici. Je to tam přes šedesát mil. Pokud chcete prchnout do Mexika, nedáme vám k tomu šanci. Do večera vás máme.

Věru, představoval jsem si to až příliš růžově.

Nikomu jsem neřekl, kam jedu, jen Harryho jsem upozornil, že budu dva nebo tři dny pryč, a předal jsem mu odpovědnost za věznici i za pořádek ve městě. Ten hoch se činil a bylo zjevné, že až mě jednou tohle šerifské řemeslo unaví, budu mít schopného nástupce. Doufal jsem, že to bude brzy. Johnovo volební období skončí za dva roky a já měl v úmyslu nechat té šerifské dřiny ve stejný okamžik. Už mě to docela unavovalo.

Nikdo nás neviděl, jak odjíždíme z města, až na jednu drobnou osůbku. To jsme to ale mohli rovnou nahlásit redakci sommervillského zpravodaje, protože slečna Moorcocková, postarší seschlá stará panna, třeštila svá zbytečně zvídavá očka skrz cvikr napříč ulicí právě ve chvíli, kdy jsme opouštěli Main Street.

*

Nevybrali jsme si na výlet zrovna ten nejlepší den. Slunce se opíralo do prérie, vysávalo z ní všechnu vláhu a bylo vedro k zalknutí. Jak jsem říkal, už nejsem nejmladší. Taky jsem už dlouho neseděl na koni. Po dvou hodinách jízdy mě začaly pobolívat hýždě, po třech hodinách jsem přestal cítit nohy a po čtyřech jsem už víceméně v sedle stál, protože jsem nevěděl, jak se posadit.

Po panu Godmanovi ani vidu ani slechu, jen prérií se táhla pravidelná stopa jeho koníka jako nekonečná linie a sledovala přesně směr poledníku.

John, jak se dalo čekat, neprojevoval žádné známky únavy, ale když pohlédl na mne, nenašel jsem v jeho očích jediný příznak soucitu. Jako kdyby řekl — máš, co jsi chtěl, chlapče, tak teď si skuhrej. Lenivost se nevyplácí.

Občas seskočil z koně a sehnul se ke stopě. Ke čtvrté odpoledne konečně oznámil tu Jobovu zvěst.

„Ať děláme, co děláme, Miku, tak nám ujíždí. Teď má náskok dobře dvě hodiny.“

„To přece není možné,“ podotkl jsem. „Vždyť jel na takové her-

ce.“

„Herka to na pohled možná byla, ale má větší výdrž než leckterý

šerif.“

Přešel jsem jeho poněkud nevhodnou poznámku mlčením.

„Dnes už ho nedohoníme,“ dodal.

„To znamená, že nemá smysl se za ním honit vůbec,“ naznačil jsem jistou bezradnost. Pěkně nás převezl ten muž s tomahavkem.

„Kdoví,“ pokrčil rameny John. „Zatím nad námi vyhrává, ale je otázka, jak dlouho to potrvá. Dnes se s ním už neuvidíme, ale z toho, co řekl v baru, je nad slunce jasnější, že se do města míní vrátit. Když už pro nic jiného, tak pro své peníze.“

„Nebo aby splnil svou hrozbu.“

Trochu mě při těch slovech zasvrbělo v páteři. Připomněl jsem si ruku Rickyho Nelsona připíchnutou k pianu. Nechtěl bych skončit svůj život s čelem rozčísnutým tomahavkem.

John ukázal na malou skupinku stromů asi o míli dál.

„Tamhle se utáboříme,“ rozhodl. „Ta tvoje herka stejně už víc nevydrží.“

Byl jsem mu za ta slova vděčný, i když jsem věděl, že můj kůň by na rozdíl ode mne uběhl ještě dvacet mil.

Noc jsme přečkali na okraji malého háječku. Bohužel, bylo to mizerné spaní. Krajem táhli kojoti, plazili se chřestýši a slídili zloději dobytka z mexické strany. Nesměli jsme se nechat překvapit, a proto jsme se střídali na stráži.

Vyšla na mne hlídka těsně před rozedněním.

Seděl jsem, hleděl jsem do skomírajících plamínků ohně, občas jsem přihodil suchou větev a přemýšlel jsem o tom, kde jsem se s tím člověkem setkal. Přestože se Godman nepodobal nikomu z lidí, které jsem znal, utkvěl mi v paměti ten jeho pohled. Ty oči schopné vraždit… A pak ta neuvěřitelně rychlá ruka.

Přehrával jsem si znovu před očima tu scénu v saloonu a přemýšlel jsem, kde jsem udělal chybu. Ne, neměl jsem ho vůbec pustit ke slovu. Neměl jsem ho vlastně ani vpustit do města. Jsem přece šerifem, a když se mi někdo nelíbí, má pěkně táhnout o pár mil dál.

Ovšem, Miku Williamsone, měl bys tohle řemeslo pověsit na hřebík. Tloustneš, ruku máš pomalou, a po městě se ti promenádují hledaní zločinci. Vždyť ten Ricky Nelson se drze ubytoval v hotelu pod svým pravým jménem…

Až se vrátím, navrhnu Johnovi, aby mě z té zatracené funkce odvolal. Harry má ruku jistější a větší fyzickou výdrž…

Konečně se rozednilo. Slunce se vyhouplo nad obzor.

Oheň téměř vyhasl. Muž sedící naproti mně foukal do žhoucích uhlíků.

*

Rozhodně to nebyl Ryšavý John. A s nikým jiným jsem včera k tomuto ohni neuléhal.

V okamžiku jsem byl vzhůru. Má ruka sklouzla k opasku.

Bylo to zbytečné. Opasek se povaloval dobře půldruhého yardu ode mne, tam, kde jsem jej odložil, aby se mi lépe odpočívalo. Kdyby se někdo blížil, měl bych dost času na něj dosáhnout.

Teď bylo pozdě.

Byl jsem proti tomu člověku bezbranný.

Nezdálo se, že by mě chtěl napadnout. Ještě dvakrát zafoukal do ohně, a když vyskočily plamínky, přiložil pár suchých větviček.

„Spatně dbáte o oheň, pane Williamsone,“ prohodil ledabyle Godman. Ovšem, byl to Godman a nikdo jiný. V noci zahlédl náš ohníček a vrátil se. Vyslídil nás, dlouho nás pozoroval, a pak si vyčíhl okamžik, kdy jsem na několik okamžiků zdříml.

Ačkoliv proč to teď nepřiznat, musel jsem spát dobré dvě hodi-

ny.

John ležel asi deset stop ode mne, zachumlaný do přikrývky, a

nevěděl o světě. Plně se svěřil do mých rukou a já ho takto zklamal. Muž s tomahavkem se usmíval. Vypadalo to, že není ozbrojen,

ale mé oko spatřilo, jak se vedle něj na zemi blýská cosi kovového.

Ovšem, tomahavk. Měl ho na dosah ruky. Kdyby mě napadla nějaká levota, měl bych hlavu ve dví.

A John spí…

„Přišel jste splnit svou výhrůžku?“ píchl jsem do vosího hnízda. Mluvil jsem hlasitě a doufal jsem, že se John probudí. Ten ale jen hlasitě zachrápal.

„Jakou výhrůžku?“ podivil se Godman. Hrál dokonalé divadélko. Musel jsem to strpět, už podruhé ve dvou dnech jsem musel nechat toho posměváčka, aby mě tahal za nos. „Naopak, pronásledovali jste mě a já se museí postarat o svou bezpečnost. Nic jsem vám neudělal, Williamsone, a žádný zákon jsem v Sommervillu neporušil. Neměli jste nejmenší důvod jet za mnou.“

„Nejeli jsme za vámi, příliš si toho o sobě myslíte, Godmane.

Jsme tady na lovu svišťů, to jste snad mohl poznat.“

„Jistě, a kdybyste přitom náhodou ulovili mne, nikdo by se ani nedivil. Vezete s sebou zbrojnici jako na slony.“

„Tak dost,“ řekl jsem rozhodně. Posadil jsem se. Plameny se docela solidně rozhořely, byl nejvyšší čas hodit na pánev vejce a pěkně je osmažit. Jako kdyby mi četl myšlenky. Sáhl po pánvi — naší, rozklepl tři vejce — naše, a začal je na ohni pěkně opékat.

„Povídám, Godmane, co jste myslel tou svou včerejší řečí v saloonu?“

„Nic víc, než jste slyšel. Předal jsem vám Nelsona a teď se vracím do města pro odměnu. Jistě mi jedete vstříc jen proto, abyste mi těch pár ušmudlaných dolarů předal?“

„Ne, já se vás ptám, proč mi vyhrožujete? Co jsem vám kdy udělal? Neznám vás. Nikdy jsem vaše jméno neslyšel…“

„Neznáte mě? Nikdy jste mé jméno neslyšel? Myslím, že se mýlíte, šerife. Možná že si včas vzpomenete.“

Najednou prudce odložil pánev. Jeho ruka se vymrštila. Znovu jsem zahlédl kolem sebe prolétnout blesk.

John sprostě zaklel.

„I vy stárnete, Ryšavý Johne,“ ušklíbl se Godman.

Ohlédl jsem se. Spatřil jsem Johna, jak si udiveně prohlíží svou ruku. Prsty měl ještě sevřeny, ale nic nedržely. Opasek, který ležel kousek od něj, byl přišpendlen k zemi právě tím tománavkem, který se ještě před chvílí povaloval vedle Godmana. Johnův kolt Buntline odlétl dobře tři yardy daleko.

„Jste už dobře deset minut vzhůru. Všiml jsem si toho,“ pokračoval Godman. „Já ano, váš společník ne, Ryšavý Johne. Věděl jsem, že půjdete po koltu. Nic jiného mi nezbývalo.“

„Nu, máte vskutku rychlou ruku, Godmane,“ odtušil John. Poprvé v životě jsem spatřil, že by byl někdo rychlejší než John, ale nikdy mě nenapadlo, že rychlejší než kulka z Johnova revolveru bude tomahavk.

Tehdy jsem se trochu mýlil. Nenapadlo mne, že John nehodlá střílet. Chtěl na toho nezvaného návštěvníka jenom namířit, a to se dělá přece jen opatrněji. Kdoví, jak by to dopadlo, kdyby chtěl John doopravdy vystřelit.

Zatím k tomu nedostal příležitost.

Jejich dialog jsem totiž přerušil já. Uvědomil jsem si v tu chvíli jednu věc. Godman odhodil tomahavk, a je tedy bezbranný. Opasek nechal někde daleko. Neviděl jsem ani jeho koně. S bezbranným mužem, a navíc mrzákem, si přece musím snadno poradit. Zneškodním jej jediným stiskem.

Skočil jsem a vrhl jsem se mu po hrdle.

Teprve později jsem se dověděl, co se v té chvíli vlastně stalo. Jediné, na co si pamatuji, bylo to, že jsem se ihned po svém skoku pohroužil na několik vteřin do mdlob.

Ještě když jsem letěl, vymrštila se Godmanova ruka a zasáhla mě hranou dlaně. Přesně. Na ohryzek.

Za několik vteřin jsem se sice probral, ale cítil jsem, že se dusím. Lapal jsem po dechu a myslel jsem, že nastala má poslední hodinka. Později mi prozradil John, že mě v tu chvíli Godman vlastně šetřil, protože kdyby mě zasáhl naplno, asi by mě na tom místě mohli rovnou pochovat.

I přesto že jsem se cítil tak mizerně a měl jsem co dělat sám se sebou, musel jsem sledovat to, co se kolem mne děje.

Ryšavý John se pokusil udělat totéž co já. Protože však nebyl tak naivní, nenaletěl Godmanovi na nějakou lacinou vějičku. Přesto však nebylo možno říct, že by měl v tom souboji právě navrch. Jeho rány pěstí, které by normálního chlapa v okamžiku složily do prachu, šly většinou do prázdna. Naproti tomu Godman, ač znetvořen svým

hrbem a na pohled neohrabaný, počastoval Johnovu tvář dvěma či třemi pádnými ranami, a jedna z nich dokonce Johna téměř porazila.

Ležel jsem bezmocně na zemi, lapal jsem po dechu a toužil jsem po tom, abych Johnovi mohl pomoci, nebylo mi to však dáno.

Ti dva teď stáli proti sobě, snad si i něco říkali, ale já z toho nic neslyšel. Pak jsem znovu spatřil Johna, jak udělal krok vpřed a ohnal se pěstí, pak druhou. Neviděl jsem, že by Godman jakkoli ustoupil, přesto jej však John nezasáhl. Naopak, chytil prudký úder na solar.

Godman byl všude. Byl jako úhoř, jako had. Jeho rány se sypaly na Johna zleva i zprava.

Pozvedl jsem se na rukou a zase jsem klesl do prachu.

V tu chvíli padl i John. Jenom na chvíli, vzápětí byl zase na no-

hou.

Pochopil, že tímhle způsobem boje nepochodí, a začal se na si-

tuaci dívat s rozmyslem.

Konečně se mu podařilo aspoň lehce svého soupeře udeřit do hrudi. Godman byl taková souška, člověk by řekl, že po takovém úderu musí odlétnout nejméně třicet stop daleko. Zůstal stát na nohou, ani to s ním nehnulo.

Ihned ránu vrátil, ale John byl připraven. Prosmýkl se pod Godmanovou paží a tentokrát trefil naplno.

Godman sebou praštil o zem jako pytel. Přímo do ohniště. Dvakrát nebo třikrát se převalil. V tu chvíli jsem pochopil, že i ten pád kontroloval.

Když totiž vstal, držel v ruce svůj tomahavk.

Otvíral ústa, něco tedy říkal. Neslyšel jsem ho, a vzápětí jsem přestával i vidět.

Hučelo mi v uších, kolem mne se míhaly nějaké stíny.

Nevím, jestli jsem ležel nebo stál, snad jsem se i převaloval jen na místě.

Když jsem se definitivně probral, bylo už slunce dost vysoko na obloze.

John seděl u ohně a klidně si balil cigaretu. Opodál skučel jakýsi svázaný balík.

Byl to pan Godman, kterého John definitivně přemohl, a aby mu nemusel stále domlouvat pěstmi, omotal jej lasem jako španělského ptáčka.

Godmanova ústa byla volná, a tak jsem mohl slyšet, co si ti dva vyprávějí.

Podstatné už však zřejmě proběhlo. Jak mi pak John řekl, nedostal z něj nic a k tvrdším metodám zatím nehodlal sáhnout.

Pan Godman byl v naší moci, šerif Williamson byl k nepotřebě a naše výprava končila jinak naprostým nezdarem, protože místo očekávaného rozhovoru jsme se dočkali jen posměšků.

„Nevadí, odvezeme vás do města, a tam už se váš jazyk rozváže,“ řekl jsem konečně po půlhodině, když jsem prolil hrdlem nejméně půl pinty whisky a díky této léčbě se mi vrátil zrak, sluch i řeč. „Ve vězení je dost místa, a nevím, co s vámi udělá Nelson, když vás zavřeme do stejné cely.“

„Z jakéhopak důvodu mě pan šerif Williamson, ten spravedlivý šerif, hodlá posadit za katr?“

„Důvod je tu nasnadě. Napadl jste mne!“

„Cože?“ projevil Godman svůj údiv. „Já že jsem vás napadl?

Nemýlím-li se, je to právě naopak. Ostatně mám tady svědky.“

„Nejsem si jist, zda bude pan Pristley ochoten svědčit ve váš prospěch.“

„Pan Pristley nebude vůbec svědčit, pane Godmane. Pan Pristley má sto chutí vás pověsit na nejbližší strom,“ odtušil John, který toho všeho měl dost. „Buď teď jasně vyklopíte, co proti mně máte, nebo to rychle skoncujeme.“

Pochopitelně se Godman kroutil jako had. Celá ta naše akce skončila pěkným debaklem, ale nemohl jsem to teď před tím ničemou Godmanem přiznat. Stále nad námi vedl a mně pořád nebylo jasné, co za tím je.

Pak se však stalo cosi neočekávaného.

Ruce měl nadále svázané, ale nohy dokázal nějak uvolnit.

Mrskl sebou jako úhoř, udělal dva tři kroky, a skočil — do sedla koně…

Kde se tam ta herka vzala, ví pánbůh, ale přiběhla jako na zavolanou. Nepochybuji o tom, že ji Godman nějak skutečně dokázal přivolat.

Se svázanýma rukama vzápětí uháněl směrem k hranici, jen se za ním prášilo.

John držel v ruce kolt, zamířil, ale pak jeho hlaveň opět sklopil.

„Nemůžu,“ řekl. „Příčí se mi střílet na člověka, který je bezbranný a navíc má svázané ruce,“ podotkl, a já s ním musel souhlasit.

Něco se zablýskalo v Johnově ruce.

„Nechal nám tu malou památku,“ řekl a pokusil se hodit tomahavkem proti kmeni stromu. Minul jej o tři yardy.

„Můžeš si to nechat jako vzpomínku na pana Godmana,“ podával mi John tomahavk.

Vrátili jsme se do města pozdě odpoledne.

Hned na ulici jsme se dověděli tu žhavou novinu. Během dne někdo vyloupil Johnovu banku.

3. Zločin za bílého dne

ULICE BYLA ještě plná lidí, přestože jak lupiči, tak peníze zmizeli před více než šesti hodinami. Zvědavci postávali kolem snad v bláhovém očekávání, že se ta banda ničemů vrátí a předvede znovu své představení. Všude vládl zmatek.

Divil jsem se, proč Harry neudělá na místě pořádek, to jsem však ještě nevěděl, že v této chvíli to není dost dobře možné.

Před svým podnikem postával pan Setman a zdálo se, že je spokojen. Dostalo se mu dnes zakázky, a jak jsem měl pochopit, na účet města.

Uvnitř banky se žádné stopy nenašly. Kdo mohl, ihned poté co ustala střelba, vtrhl dovnitř a pošlapal a poničil i to, co lupiči nechali netknuté.

Nu, začal jsem tím, že jsem všechny z banky vyhodil. Zůstali jsme tam sami s Ryšavým Johnem. Pak jsem se rychle Tommyho poptal na bilanci přepadení a dověděl jsem se, že dva bankovní úředníci jsou mrtvi a Harry leží s průstřelem v nemocnici.

Lupiči ujeli neznámo kam.

Protože byl Harry vyřazen, nikoho nenapadlo, aby zorganizoval pronásledování, a snad se do toho nikomu ani nechtělo, když viděl tu krvavou spoušť, kterou ti zlotřilci napáchali.

Každý vedl jen řeči, co všechno by se mělo udělat, nade všemi pak vynikal Blonďák James. Pan Rowenter byl prý Jamesův strýc, ale vždy se spíš za svého synovce styděl. Velkohubý mluvka vedl kázání před saloonem a zaslechl jsem v jeho slovech dokonce něco o neschopnosti šerifa a jeho poskoků. Jako kdyby se toho úřadu chtěl ujmout sám.

Vždyť on byl v té bance, jeho život byl maximálně ohrožen, choval se hrdinně, jak jen to šlo, a jen díky neschopnosti mužů zákona se lupičům podařilo zmizet. Dovedl jsem si představit, jak se náš Blonďák James málem při tom přepadení podělal strachy. Teď byl hrdina.

Nechal jsem ho žvanit, měl jsem v té chvíli spoustu jiných věcí na práci.

Ještě pořád byl čas vydat se za nimi, nedat jim ani chvilku oddechu. Nesměli jsme je nechat ujet, vždyť ráno mohli mít před námi víc než osmnáct hodin náskoku. Ale vše se má dělat s rozmyslem.

Vyslechl jsem nejprve zaměstnance banky, kteří zůstali naživu, a dal jsem dohromady aspoň částečný popis těch vrahů. Moc toho nebylo, ale muselo to stačit. Naštěstí jsme jméno jednoho z nich znali.

Ihned jsem telegrafoval marshallovi a několika kolegům v sousedství, aby si dali pozor na pětičlennou bandu výtečníků, kteří se neštítí ničeho. Měl jsem sto chutí připomenout, že by s nimi mohl být muž s tomahavkem, ale pak jsem to neudělal. Godman měl na dobu zločinu prokazatelné alibi.

Pak jsem pohlédl na Johna, abych se ho optal na bilanci.

„Sto dvacet tisíc dolarů v bankovkách,“ řekl suše a pokrčil rameny. „To mě nepoloží, ale pro banku nastanou horké chvíle. Horší je, že za to dva lidé museli zaplatit životem. Nevím, jak k tomu došlo. Měli ode mne pokyny, aby se případnému přepadu nijak nebránili…“

Teď teprve jsem měl čas vyslechnout všechny svědky. Přihlásilo se jich, a to velice ochotně, několik desítek, ale málokdo z nich mi dokázal podat rozumné informace. Trvalo dost dlouho, než jsem mohl konečně dát dohromady krátkou zprávu a sám si v hlavě sesumírovat, jak se to všechno vlastně seběhlo.

Jako kdybych to všechno viděl na vlastní oči, všechno to, co se tady odehrálo. Jako kdybych u toho byl. Pěsti se mi svíraly zlostí, ale nic to nepomohlo.

Ricky Nelson seděl poklidně ve vězení. Byl trochu nervózní, a jak by ne, když mu hrozilo, že ho za pár dní nechám odvézt do Kansas City, kde se s ním mazlit nebudou. Oprátka pro něj je už dávno připravená.

Co chvíli stál u mříží a doslova otravoval mé pomocníky. Tu chtěl napít, tu zase noviny, až se Harry rozčílil a vykřikl na něj, že jediné, na co bude mít nárok, bude kbelík. Pak ho konečně ignorovali.

Jinak byl ve městě po našem odjezdu úplný klid. Harry obešel dvakrát všechny ulice a pak chlapci střídavě hlídkovali před věznicí.

Kolem deváté se ve městě objevili čtyři jezdci, navíc si vedli pátého koně.

V tu chvíli byl Harry na stráži sám, ostatní odešli na snídani. Harry samozřejmě zbystřil pozornost, ale podobných návštěvní-

ků přijíždějí do města denně desítky. Nápadní mu začali být až tehdy, když seskočili z koní přímo před věznicí. To už jim šel Harry vstříc s puškou v ruce.

Co se přesně odehrálo dál, to jsem nevěděl. Nikdo u toho rozhovoru nebyl. Lidé viděli jen, jak si Harry s těmi muži povídá a oni pak vystoupili na verandu a šli s Harrym dovnitř.

Skutečností je, že o deset minut později ležel Harry v Nelsonově cele s prostřelenou hrudí a Nelson byl na svobodě. Harryho zranění nebylo právě lehké, ale jak už jsem říkal, doktor Caffrey dokáže zázraky a slíbil mi, že Harry se z toho dostane. Jen mi s ním zatím zakázal mluvit, ostatně hoch měl horečky a doktor mu dal uklidňující prášky, takže teď spal.

Proč však ty čtyři chlapy pustil dovnitř? Copak zapomněl na základní zásady opatrnosti? Co mu nabulíkovali, že jim uvěřil?

Ostatní mí pomocníci zatím obědvali. Tady došlo k chybě, ve věznici měli být aspoň dva. Pravdou ovšem je, že kdyby tam byl ještě někdo další, tak teď asi ležel v nemocnici vedle Harryho a možná dopadl ještě hůř.

Ti čtyři si pro Nelsona jeli najisto. Právě tak dobře věděli, že ani šerif, ani majitel banky ve městě nejsou. Skoro to vypadalo, jako by nás měl Godman z města odlákat. Kdo trochu znal mou a Johnovu náturu a kdo věděl, co se v minulosti v Sommervillu odehrálo, mohl si snadno spočítat dvě a dvě, že šerif a Ryšavý John pojedou tomu výtečníkovi po stopě, a to buď sami, anebo ještě lépe když si s sebou vezmou pár lidí. Proto ta objednávka pohřbu. Ale jak jsem říkal, Godmana jsem z toho zatím vynechal. Nemám jediný důkaz pro to, že byl s Nelsonem spolčen…

Pět mužů nasedlo na koně. K bance to neměli daleko, jen přes ulici, nanejvýš dvě stě padesát stop. Tu vzdálenost ujeli v necelé minutě.

Seskočili a pokojně vešli dovnitř.

Za přepážkami v té době seděli tři úředníci. Dva z nich už nám nic neprozradí, třetí byl v šoku a nebyl zatím schopen říct cokoli. Krom toho však uvnitř bylo asi šest lidí. Proto jsme toho věděli dost.

Dva lupiči se postavili do rohů a drželi v rukou revolvery. Zbývající si to namířili, rovněž ozbrojeni, s pytli v rukou přímo k přepážce.

„Tohle je přepadení,“ vykřikl jeden z nich, pravděpodobně Nel-

son.

Byl to šok. Přepadení banky v Sommervillu, kdo o tom kdy sly-

šel. V bance bylo ten den přes sto tisíc. Peníze přivezli ráno, byly to především výplaty pro dělníky ve čtyřech továrnách a dále peníze připravené pro některé obchody. Ne vždy je v trezoru tolik peněz. Ti lumpové věděli i tohle.

Jedna dáma zaječela, ale jinak vše probíhalo zdánlivě v klidu. Několik výstřelů do vzduchu postavilo všechny návštěvníky ke zdi. Tam si museli lehnout na zem a dát ruce za hlavu.

Proti pěti ozbrojeným mužům teď byli osamoceni tři úředníci. Nelson, teď vím jistě, že to byl Nelson, přeskočil přepážku a strčil panu Stockmanovi revolver přímo pod nos a nutil jej, aby mu podal klíče od trezoru. Ten zavrtěl hlavou, že prý je nemá, že je má u sebe pan Pristley, tedy Ryšavý John.

„Dobře víme, že tady Ryšavec dnes není,“ řehtali se zloději.

„Jestli tady ty klíče do pěti vteřin nebudou, tak si pro ně nahoru půjdeme sami. A pokud při tom přijdou náhodou k nějaké úhoně paní Pristleyová nebo její syn, bude to vaše vina,“ dodal Nelson. Bez váhání vystřelil. Pan Blake, pokladník, se bez hlesnutí složil k zemi.

Pan Stockman konečně ničemovi ty klíče podal. Zatímco druhý lupič vybíral přihrádky za pultem, kde bylo pohotově jen pár tisíc dolarů, Nelson šel s panem Stockmanem dozadu, kde byl za dvojitými mřížemi velký trezor. John si na něm dal záležet, byla to skvělá práce. Dopravili jej do města z Chicaga ve zvláštním vagóně, a trvalo dva dny, než se jej podařilo převézt z nádraží do banky. Teď byl pevně usazen ve zdi a neznám člověka, který by se do něj dostal bez klíčů.

Bohužel, naši lupiči klíče měli.

Samozřejmě, banka byla zajištěna. Od pultu vedl přímý signál do mé kanceláře. Stačilo, když jeden z pokladníků šlápl na kontakt, a někdo v mé kanceláři hned věděl, že se v bance děje něco nekalého.

To se také stalo. Už jsme se nikdy neměli dovědět, zda signál vyslal pan Rowenter, nebo pan Blake, oba dva přepadení banky nepřežili.

Pokladníci nemohli vědět, že v šerifově kanceláři teď nikdo není. Jediný Harry ležel v bezvědomí v cele. Ale přece jen. Zvonek v kanceláři sice přestal zvonit, jakmile pokladník přestal sešlapávat kontakt, ovšem kdokoli přišel do kanceláře, hned viděl, že zvonek kdosi před chvílí uvedl v činnost.

Vedl jsem své pomocníky k tomu, aby tuto záležitost nepodceňovali. Jakmile zaznamenali signál z banky, museli tam ihned vyrazit, i kdyby si byli stokrát jisti, že je to planý poplach.

Mezitím si Nelson naplnil vak vším, co v trezoru našel. Pečlivě za sebou uzamkl mříže a nechal pana Stockmana uvnitř.

Možno říct, že tohle panu Stockmannovi zachránilo život.

Do té chvíle ve městě vlastně ještě nikdo nevěděl, že v bance se děje něco nepřístojného. Ale právě v tom okamžiku se vrátil do kanceláře Jimmy a viděl, že kdosi z banky zvonil. Nezabýval se otázkou, proč nikdo kancelář nestřeží, vzal ze stojanu pušku a utíkal k bance. Cestou se střetl s Tommym, který byl ozbrojen jen revolverem. Neměl však už čas na to, aby se vracel pro pušku.

Oba chlapci byli ve vzdálenosti asi sto padesáti stop od banky, když v tu chvíli lupiči vyběhli ven.

Ztratili už ten klid, s nímž vcházeli dovnitř. Z nějakých nepochopitelných příčin propadli panice. Dali se do běhu, v rychlosti odvazovali koně a chtěli nasednout.

Tu si povšimli mých pomocníků, a přestože byla ulice jinak plná lidí, zahájili palbu.

Jimmy i Tommy běželi, a proto je nikdo ze zločinců nezasáhl. Naproti tomu Tommy okamžitě zalehl, zamířil a začal střílet. Jimmy se ukryl za vozem naloženým sudy a rovněž ničemy zneklidnil několika kuličkami.

Bandité, když viděli, že se kolem nich žene olověný příval, se přikrčili za sloupy verandy a pozvolna couvali dovnitř, zpět do banky.

Oďsud se opět začaly ozývat zděšené výkřiky, protože náhodní návštěvníci banky si mysleli, že už mají všechno za sebou.

Sypaly se střepy z oken, ale nikdo už nebyl zasažen, jen Jimmyho škrábla kulka na rameni.

Odkudsi se teď přihnal i Billy a poškádlil stěny banky dalšími kuličkami.

Bohužel, mí chlapci ve chvíli, kdy se lupiči ukryli uvnitř, ztratili rozhodnost. Ukryti za povozy a haldou suďů se začali radit co teď. Vím, dobře se mi to teď vypráví, ale jsem si jist, že kdybychom u toho byli John a já, okamžitě bychom si to šli s těmi ostrými hochy vyříkat dovnitř, nenechali bychom jim ani vteřinu oddechu.

Zdálo se, že sami lupiči byli otřeseni brutálním Nelsonovým činem a navíc před několika kolty v rukou mých pomocníků jako kdyby ztratili kuráž.

Ta minuta jim však stačila na to, aby se vzpamatovali.

Jako první vyšel z banky, k překvapení všech, pan Rowenter.

Nu — vyšel. Spíš byl vlečen, zdálo se, že je v bezvědomí.

Nelson držel nebohého pokladníka kolem krku, rukou mu svíral hrdlo a druhou se oháněl revolverem.

Řval na celou ulici:

„Jestli ještě někdo vystřelí, tak tady ten pán to odskáče jako prv-

ní!“

Nu, bylo to podivné. Rowenter byl starší pán kolem šedesátky,

byl podsadité, poněkud břichaté postavy. Kdybych já si měl vybírat rukojmí, vzal bych si třeba tu mladou dámu či někoho jiného, kdo by navenek působil víc soucitu.

Ale Nelson se rozhodl tak, jak se rozhodl. Za ním opatrně vykukovali další čtyři, zatímco dole na ulici se lupičům plašili koně.

Ano, za tu minutu, co byli ti lumpové vevnitř, se mohlo podařit odehnat jim koně, ale mí hoši nebyli natolik důvtipní. Krom toho když se na ulici strhla střelba, místo aby se lidi schovali, začali se všichni shlukovat kolem, aby jim náhodou nic neušlo. Mezi nimi, pochopitelně v čele, Blonďák James.

„Hej vy dva, tam za tím valníkem, vylezte ven!“ řval Nelson, a Jimmymu a Tommymu nezbylo než poslechnout.

„Tak, zbraně a opasky na zem, a ruce pěkně k obloze.“

Stalo se. Mí hoši měli v ruce jeden trumf. Byli tři, ale to Nelson nevěděl, protože Billy se k nim přidal až poté, co lupiče střelba zahnala zpět do banky.

„Jak je to krásné!“ hulákal Nelson. „Jak ty vaše hvězdy na sluníčku pěkně září. Jen aby brzy nevybledly. Tak, a pěkně šupito presto zpátky tam, kam patříte, za katr. Máte tam od nás pozdrav.“

To chlapci ještě nevěděli, co Nelson tím pozdravem myslí.

Jakmile se od svých zbraní vzdálili na dvacet yardů, vyskákali lupiči znovu na koně.

„A tady máte, abyste věděli, že to myslím vážně!“ vykřikl znovu Nelson a vystřelil.

Bylo to nepochopitelné a strašlivé. Nebohého pana Rowentera střelil ze vzdálenosti jedné stopy přímo do hlavy. To nikdo ještě nevěděl, že v bance leží mrtvý pan Blake.

Ulice, která do té doby přece jen trochu bzučela, ztichla. Jako kdyby nikdo nevěřil tomu, jakého zločinu byl právě svědkem.

Ničemové vyrazili pryč po Main street jako zběsilí.

Snad polovina lidí v Sommervillu nosí s sebou zbraně. Snad dvě stovky jich přihlíželo tomu, jak Nelson zavraždil Rowentera. Kdyby každý z nich ve chvíli, kdy jezdci vyrazili, sáhl po zbrani a vystřelil, zůstaly by peníze ve městě a pan Setman mohl uspořádat o pět pohřbů víc.

Ale jediný, kdo dokázal v té chvíli sáhnout po zbrani, byl můj pomocník Billy. Vystřílel za nimi všech šest ran z koltu, víc už nestačil.

Bohužel, všem pěti lotrům se podařilo ujet.

Tommy a Jimmy se rychle vrátili ke svým zbraním, ale to už byli lupiči daleko za městem.

Na ulici nastal neuvěřitelný zmatek, a než chlapci sehnali koně a byli schopni vyjet za nimi, byli zloději v prachu.

A chlapci se museli především postarat o bezpečnost města. Rozhodli se, že za nimi vyjede Jimmy s deseti dobrovolníky, ale

když hledali muže, kteří by chtěli pronásledovat vrahy, nenašel se v tom našem skvělém městě ani jediný.

A pak zjistili, že v cele leží postřelený Harry…

Byl to jeden z nejhorších dní, který Sommerville pamatuje.

„Deset tisíc dolarů odměny dostane ten, kdo zločince vypátrá a přivede zpět živé nebo mrtvé,“ vykřikoval Tommy na Main Street.

„A kde ty prachy vemeš, ty trdlo?“ posmíval se mu Blonďák James.

„Pan Pristley tu odměnu, nepochybně vypíše.“

„Tak to si počkám. Kdepak ten náš povedený starosta vlastně je,“ šklebil se Blonďák James.

„Říkám vám, že stačí deset chlapů a během hodiny je máme,“ stál na svém Tommy.

„Tak koukejte, vy čtyři pistolníci, vy jste od toho placený, tak za pana Pristleye nasazujte krk vy,“ šklebil se dál Blonďák James.

„Jdeme do saloonu, platím první rundu,“ jásal a parta z mokré čtvrti táhla za ním. „A našeho pana starostu i šerifa ať vezme čert.“

Bylo u toho i pár slušných lidí, ale ti jako kdyby ztratili v té chvíli rozvahu. A tak mí pomocníci zatím dělali pořádek na ulici, snažili se vyhnat lidi z banky a dát jakž takž dohromady tu spoušť, kterou tam lupiči zanechali.

Nu, a pak jsme se vrátili my.

Zbývala hodina do soumraku, když jsem měl všechno podstatné pohromadě.

Město se sice ještě neuklidnilo, ale var už vychládal.

John byl chudší o sto dvacet tisíc dolarů a já bohatší o jednu zkušenost. Ale někde daleko, třicet nebo čtyřicet mil od Sommervillu, teď ujíždělo pryč pět chlapů.

A když jsme se na sebe s Johnem podívali, věděli jsme, co ten pohled znamená.

Nad těmi pěti jsme tím pohledem vyřkli rozsudek.

4. Pronásledování

John vypadal ustaraně, samozřejmě. Kdo by také v takové situaci projevoval spokojenost. Ale naproti tomu se s ním udala jistá změna.

Omládl. Během posledních hodin John jako by skutečně omládl. Jako by se jeho beztak štíhlá postava ještě víc napřímila, oči prohlédly, i ten kolt jako kdyby se blýskal ještě víc.

Cosi vlilo do Johnových žil novou mízu.

Byl to člověk, kterému nevyhovoval usedlý život, přestože se neustále tvářil, jak je spokojen. John potřeboval vzrušení, jakýsi vnitřní neklid, který by ho stále popoháněl dál a dál. Teď nemusel sedět v bance, teď nemusel úřadovat, teď nemusel vyřizovat stížnosti občanů.

Přestože na vyšetření případu měl úřad, jehož jsem měl tu čest být představitelem, nebyla ani vteřinka pochybnosti o tom, že John by se po žhavé stopě nevydal sám.

Vyšel před banku. Už neměl na sobě svůj tmavý oblek, v němž běžně úřadoval. Už neměl na sobě nablýskané boty, v nichž chodil po své kanceláři.

Změnil se během několika okamžiků.

Zpod starého klobouku sršela na svět do všech stran jeho ryšavá brada, která teprve teď když si navlékl svoje šaty, začala působit dojmem neuspořádanosti.

Kolt po pravém boku vyzývavě trčel z pouzdra, puška v jeho rukou naopak vypadala jako hůlčička.

„Vážení občané,“ oslovil ten dav, který se kolem nashromáždil z důvodů ne zcela nepochopitelných. „Když tady odpoledne šerifův pomocník nabízel odměnu deset tisíc dolarů za dopadení zločinců, byl k tomu plně oprávněn. Je mi líto, že ani vyhlídka takové částky nikoho z vás nevyvedla z klidu.

Jistě. Řeknete si, od čeho tady máme policii, od čeho je tady šerif, proč si nezavoláme marshalla, proč na ně nepoštveme federální policii.

Copak jste ještě nepochopili to, co se vám tady snažím vštěpovat už dlouhé roky do hlavy? Chceme-li mít ve městě pořádek, musíme

se o to postarat všichni. Jistě, šerif ve městě nebyl. To se ale může stát. Ale všichni dobře víte, že kdyby vás jen deset vyjelo za těmi lupiči, daleko by nedojeli.

Něco vám řeknu. Oni vás znali. Znali vás a věděli, jak se zachováte. Proto zavraždili nebohého Rowentera. Proto zabili pana Blaka. Jen proto, aby vás zastrašili. Podařilo se jim to.

Šerif Williamson a já vyjíždíme za nimi. Sami dva. Ovšem, řeknete si, ať se stará ten bankéř o své peníze sám.

Jistě, to samozřejmě mohu, ale pokud by má banka zkrachovala, všichni, jak tady stojíte, byste přišli o své úspory. To vás nenapadlo? Ovšem, já bych zůstal vaším dlužníkem, ale až do smrti, protože bych asi už podruhé nenašel v sobě tu sílu začít s něčím podobným znovu.

Zatím se tato banka ještě drží, i když jí ti lumpové notně pustili žilou. Ale pokud by přijeli zítra znovu, a pak třeba ještě jednou, mohlo by se také stát, že by mi už nikdo nevěřil. Všichni by si řekli, že Sommerville je nebezpečné město, a investovali by jinde.

Možná by se našel jiný bankéř, který by tady ve městě otevřel pobočku. Jeďte se tedy podívat do Carson City, jaké tam dává bankéř úroky a na jaké úroky peníze půjčuje. Možná, potom změníte názor.

Ne, já vám nic nevyčítám, jen vám říkám, jak se věci mají. Ani na této bance, pochopitelně, nestojí budoucnost města. Ale myslel jsem, že máte v sobě víc občanské hrdosti a smyslu pro povinnost.“

Z davu se neozval jediný hlásek. Těžko říct, zda se lidé styděli. Já jsem si ale naproti tomu myslel, že toto školení je zbytečné. Ty zlaté časy, kdy byl každý ochoten chopit se zbraně, jsou za námi. Lidí, kteří pamatují starý Sommerville, kdy se kolem proháněl zloděj dobytka Cassius a kdy mohl šerif Carpenter spřádat své nekalé rejdy, zůstala jen hrstka.

Ti ostatní, to jsou přistěhovalci. Možná čestní lidé, ale naprosto nezvyklí místním mravům.

Sommerville, to už není Západ. Vždycky jsem snil o městě, v němž budou lidé moci chodit beze zbraně a cítit se bezpečni. Sám jsem se o to ze všech sil přičinil. Sommerville se stal bezpečným městem, mnozí zbraně odložili.

Dnes se jim to nevyplatilo.

Williamsone, budeš muset ještě přehodnotit bezpečnostní situaci ve městě. Tvůj oddíl je malý. Pět lidí nestačí.

Ale na to bude čas, až se vrátíme. Vyrazili jsme.

Hned za městem jsme začali hledat stopy. Jistě, lupiči nejeli po cestě, to je ani nenapadlo. Tommy je viděl odjíždět k severu, ale jakmile město zmizelo za nízkým návrším, změnili směr a obrátili nejprve k východu a potom směrem k jihu.

Mrkli jsme s Johnem jeden na druhého.

„Hranice,“ odtušil John. Ano, ujížděli směrem k hranici, která odsud nebyla dál než šedesát mil. Kdoví, jak málo scházelo, abychom je s Johnem při naší dnešní vyjížďce potkali.

Brzy jsme pak zjistili, že jeden z těch čtyř koní zůstával pozadu.

John seskočil z koně a zblízka četl stopy.

„Tady se zastavili, to je zřejmé. Čekali na čtvrtého, opožďoval

se.“

Přikývl jsem, proti Johnově postřehu se nedalo nic namítat.

„A tady, podívej, Miku.“ Ukázal na trs trávy. Nic zvláštního

jsem tam neviděl.

„Krev,“ řekl. Musel mi do té stopy strčit nos.

Od té chvíle jsme viděli krvavé stopy čím dál tím častěji.

„Dostal to, ten darebák?“ ptal jsem se.

„Ne,“ řekl rozhodně John. „Chlapci zasáhli koně. Proto zaostá-

vá.“

Pak jsme spatřili na obzoru hejno malých létajících bodů, aby-

chom v nich brzy rozpoznali havrany a supy.

Tam jsme také našli mrtvolu koně. Kdosi mu dal ránu z milosti.

Ani mu nesundali sedlo, jak pospíchali dál.

„Mají jen čtyři koně,“ řekl jsem. „Nemůžou jet tak rychle, což je naše výhoda.“

„To je sice pravda,“ odpověděl John, „ale za hodinu bude tma.“

„Víme, že jedou k hranici, můžeme jet tím směrem celou noc.“

„A je to opravdu jisté, že jedou k hranici? Podle popisu i podle řeči to prý byli čistokrevní Yankeeové. Ukrývali by se v Mexiku?“

„Nevím, mně se zdálo, že se vůbec nechtějí ukrývat.“

„Ovšem, vždyť jednoho jsme znali podle jména. Ricky Nelson.“

Jeli jsme dál po stopě, ale po půl míli John znovu zastavil.

„Miku, tady mi něco nehraje.“ Nechápal jsem.

„Podívej, jaká je tady měkká půda. Koně tady zanechávají překrásnou stopu. Skoro bych řekl, že ji tady nechali přímo pro nás. Ale všimni si jedné věci.“

Seskočili jsme k zemi a John mi ukazoval stopy jednotlivých zvířat. Jezdci jeli vedle sebe.

„Víš, jak hluboké by musely být stopy, kdyby jeden kůň nesl dva jezdce?“

Ten John má neuvěřitelný pozorovací talent. Kdybych nepřemýšlel o něčem jiném, sám bych si toho musel všimnout.

„Jistě, jezdci byli jen čtyři.“

„Správně, je tu tedy jedna otázka. Kde je ten pátý?“

Chvíli jsme se dohadovali, zda bude rozumnější jet po stopě čtyř jezdců, kteří s sebou nepochybně nesli celý lup, nebo vyhledat toho jednoho, který odsud musel, patrně bez peněz, odejít pěšky.

„Nechali ho tady, Miku. Zcela bezohledně nechali svého druha, ať se o sebe postará sám. Co myslíš, s jakou láskou teď ten hoch vzpomíná na své přátele?“

„S velkou, ale to ho ještě nepřiměje k tomu, aby se u mne ohlásil a přiznal se, že dnes dopoledne přepadl banku.“

„To ne, ale jistě ho dohoníme snáz.“

Obrátili jsme koně a vrátili jsme se ke koňské mršině. Stačila nám chvilka, abychom zjistili, že stopy opěšalého člověka míří směrem k severu, zhruba proti směru, kterým lupiči ujížděli z města.

„Vrací se do Sommervillu,“ podivil jsem se.

„Jistě, nic jiného mu nezbývá. Musí si někde sehnat koně. Do města to je dobrých šest mil.

Potřeboval na to dvě hodiny času. My tam budeme za necelou půlhodinu. Ten chlap se musel skrývat, jistě mu to chvíli trvalo, než se mu podařilo někde sehnat koně. Možná že je ještě ve městě.“

„Ano, to je pravda,“ řekl jsem. „Já si myslím, že možná ve městě ještě vůbec není.“

Byl jsem rád, že jsem si také něčeho všiml. I já jsem našel stopy krve. Ten muž také krvácel. Z těch několika kapek krve jsme nepo-

znali, zda je raněn těžce nebo ne, ale jistě mu to jeho postavení ztížilo.

Slunce se dotklo spodním okrajem obzoru, když jsme měli Sommerville na dohled.

„Neodváží se do města dřív než za setmění,“ řekl jsem.

„Snad. Zatím stopa vede stále dál a dál.“

Sommerville před námi rostl. Vraceli jsme se k němu z nezvyklé strany. Přijeli jsme k potoku. John chvíli prohlížel stopy, kterých tady uprchlík zanechal požehnaně. Našli jsme dokonce jakési zakrvácené hadry.

„Tady si vymyl ránu. Soudím, že to není déle než půl hodiny.“

„Pak je tedy ve městě.“

„To jistě,“ řekl John.

S posledními záblesky světla jsme viděli, že stopy teď skutečně míří k městu.

„Víš, kam jde?“ Přikývl jsem.

„Jistě, on to tady velice dobře zná. A také dobře ví, že je tady možná jediné místo, kde by se mu mohlo dostat pomoci.“

Stopa mířila přímo k saloonu Čtyři esa.

Neměli jsme s Johnem rádi tohle místo, ale trpěli jsme je. Věděli jsme, že uvnitř je herna, kde se občas točí velké peníze a kde se patrně nehraje právě nejpoctivěji, ale podnik měl svou uzavřenou klientelu z jistého druhu lidí, o nichž jsme se domnívali, že ze strany zákona nepotřebují zvláštní ochrany. V poschodí byl nevěstinec, ale byl celkem slušně veden, a co se týče výčepu, tak ten jsem se svými pomocníky několikrát zpacifikoval a od té doby byl po této stránce klid.

Majitelem hotelu byl jakýsi pan Holdstock, o němž jsme toho moc nevěděli, a já se těšil na chvíli, kdy jej budu moci trochu přiskřípnout. Ale on zatím ze všech nástrah pěkně vyklouzl. Uvidíme, jak se zachová dnes.

Ovšem, seděl v recepci. Byl to pěkný držgrešle, a kde to nebylo nutné, tam si nikoho nenajímal. Kolem něj museli projít všichni, ať chtěli do hotelu, herny nebo nálevny. Ze svého postu musel vidět všechno.

Vztyčil se za svým pultem jako prkno, jen nás spatřil. Až se zakoktal.

„To-to-to jste v-v-vy, šerife? J-já my-myslel, že…“

„Ovšem, myslel sis, že jsem odjel z města, Holdstocku. Kocour odjel a myši mají pré. Tak poslyš, myši mají utrum, protože se kocour vrátil.“

„D-dobře, šerife, ale proč jste přišel sem? Všechny poplatky řádně platím, nestřílí se tady a…

„Ale ovšem, tvůj podnik, Holdstocku, je po všech stránkách řádně veden.“

„Jistě, šerife.“

„Tak mi tedy ukaž knihu hotelových hostí. Rád bych se podíval, kdo se tu dnes ubytoval.“

„Ale šerife, tato kniha je důvěrná a…“

„Tak podívej, Holdstocku. Buď tady bude za dvě vteřiny ležet ta kniha, nebo se půjdu podívat, kolik peněz je právě v banku u rulety. A nepřej si vědět, co s tebou hráči udělají, až si ten tvůj přístroj pěkně proměříme.“

Trochu možná zbledl, ale kniha ležela přede mnou.

„Tak vida, tady vidím, že máš obsazeno osm pokojů. Ostatní jsou prázdné. Je to tak, že?“

„Ovšem, máte pravdu, šerife.“

„A také vidím, že poslední host se ubytoval odpoledne.“

„Ano, ano, je to tak, šerife,“ říkal úslužně. Nejraději bych ho do té usměvavé tváře praštil.

„Tak mi tedy řekni, proč jsi nezapsal toho hosta, který sem přišel během poslední půlhodiny.“

Trochu zbledl.

„Ale šerife, sem opravdu nikdo…“

„Ne?“ opravil jsem výsměšně. „Sem nikdo nepřišel? Tak mi tedy řekni, kde se tady na koberci vzala ta krev.“

„Řízl jsem se.“

„Tak mi ukaž kam.“

Hned se chytil za ústa, protože pochopil, že řekl hloupost.

„Totiž, co to povídám, to…“

„Tak dost,“ řekl jsem rozhodně a položil jsem ruku na pažbu koltu. „Kde je ten chlap.“

„Šerife, po mně nemůžete chtít, aby…“

„Můžu všechno. Mám tě hned zašít pro napomáhání zločinci k útěku?“

„Bydlí na šestnáctce,“ řekl skoro neslyšně.

Pohlédli jsme s Johnem na sebe. Dorozuměli jsme se beze slov.

Snažili jsme se nezpůsobit velký hluk, ale byli jsme nahoře během půl minuty, aniž bychom někoho potkali.

Když jsme však byli v polovině chodby, přece jen jsme uslyšeli tiché zazvonění. Další a další. Někdo třikrát zazvonil.

„Ten darebák,“ zasípěl John. „Tohle mu nedarujeme.“

Ovšem, pan Holdstock varoval ubytované v pokoji číslo šestnáct, že se blíží šťára.

Nezdržoval jsem se formalitami.

Rozkopl jsem dveře. Musel jsem do nich kopnout dvakrát, protože zevnitř byla bytelná závora.

Ozval se zděšený ženský výkřik.

Ta děvka to jistě jen hrála, aby zamaskovala to, že její nápadník právě utekl oknem.

„Co si to dovolujete, jste v

pokoji slušné dámy!“ ječela ta „dáma“.

Nevšímali jsme si jí.

Vyklonil jsem se z okna a spatřil jsem téměř neviditelný stín prchající po střeše verandy.

Zamířil jsem na něj. Právě tak i John. Vystřelil dřív než já, stín zmizel. John se vyklonil z okna. Slyšel jsem další dvě rány.

Vyskočili jsme na střechu a viděli jsme toho ničemu, jak kulhá po Main street. Moc mu to nešlo. Dostihli jsme ho ve chvíli, kdy klesl do prachu a zůstal ležet bez hnutí. Skoro se zdálo, že je rád, že už to má za sebou.

Když mu světlo padlo do tváře, zjistil jsem, že je to asi dvacetiletý mladík, kterého jsem ve městě nikdy nespatřil. Díval se na nás dost vyděšeně.

Krvácel z hluboké rány na noze.

Byl bledý a zdálo se, že každou chvíli omdlí.

Provizorně jsem mu nohu obvázal a poslal jsem Jimmyho pro doktora Caffreye, Tommyho a Billyho jsem nechal pořádně prohledat hotel. Kdo ví, co se v tom pochybném hnízdě může všechno objevit. Měl jsem na Holdstocka pifku, teď mu to všechno spočítám.

Pak jsme s Johnem vyšli ven, abychom se domluvili na dalším postupu.

„Nemá smysl teď někam jezdit,“ řekl John. „Jestli to ten hoch přežije, on už začne zpívat.“

Souhlasil jsem.

Ohlédl jsem se, abych se vrátil zpět do kanceláře, a zůstal jsem jako přimražený.

Když jsme dopadeného lupiče vedli do kanceláře, zcela jistě na zdi věznice nic nebylo.

Teď se tam skvěl vápnem narychlo napsaný nápis:

Jsi mrtev, Williamsone!

5. Soudce lynč

Ano, přesně tak to bylo před lety. Tenkrát přijel do města Ryšavý John, uprchlík ze San Quentinu. Objednal si pro šerifa Carpentera hrob a když ten se vztekal, běhal po ulicích a hledal Ryšavého Johna, dokázal John napsat na tutéž stěnu podobný nápis.

Můj dobrodinec měl stejný nápad.

Co proti mně ten muž s tomahavkem vlastně má? Nikdy jsem ho neviděl. Domnívali jsme se s Johnem, že se nám na prérii vypařil, a on se zatím poťouchle vrátil v našich stopách.

Má smysl ho teď hledat? Ne, jde vlastně o mou soukromou záležitost. Loupež v bance je věc veřejná.

Doktor Caffrey na sebe nenechal dlouho čekat. Nesl si v nablýskané kožené brašně své nádobíčko.

Pustili jsme ho do cely. Raněný mladík s prostřelenou nohou tiše sténal. Pozoroval mne podivným pohledem. Měl bledou tvář, ale dal se z ní stále vyčíst vzdor.

Doktor se sehnul k raněnému.

„Hleďme, vždyť je to mladý Clinton,“ řekl náhle. To jméno mi nic neříkalo.

„Přistěhovali jste se sem před půl rokem, je to tak, že?“ obrátil se doktor Caffrey k raněnému.

Hoch přikývl.

„Vím to dobře, protože nedávno jsem byl v jejich domě při porodu. Tenhle mladík pro mne přiběhl. A já mám na lidi dobrou paměť.“

Hoch zaúpěl, protože mu doktor začal prosahávat raněnou nohu.

„Ta rána je ošetřená mizerně,“ podotkl doktor a vyčítavě se na mne podíval.

„Pokud někdo prchá před zákonem s dírou v noze, těžko se šerif může postarat o řádné ošetření,“ opáčil jsem.

„Já… neprchal před zákonem,“ zasípěl mladý Clinton.

„Tak to jsme honili na pastvinách asi stádo stepních psů. Kde jsi přišel k té střelné ráně? Proč ses schovával v hotelu? Proč jsi před námi utekl, když jsi nic neudělal?“

„Tak to by zatím stačilo, šerife,“ řekl doktor. „Přednost má tady ta noha. Pak se ho ptejte na co chcete.“

Rozřízl Clintonovi nohavici. Neměl jsem chuť dívat se na jeho řeznické dílo, ale Jimmy to musel strpět, protože doktor ho požádal, aby raněného podržel. Naštěstí kulka prošla lýtkovým svalem a nezůstala vevnitř. Doktor ránu vymyl a obvázal ji čistým obvazem. Zakázal raněnému chodit, což za mřížemi vězení působilo dost absurdně, a dodal, že zítra se přijde podívat, jak se hochovi vede.

Pak odešel.

Mladý Clinton ležel na kavalci, nadále bledý, se zavřenýma očima.

Nesměl jsem mu nechat čas. Tady šlo o hodně. Někde v dálce ujížděli tři jezdci, k nimž teď hoch neměl cítit žádnou náklonnost, protože ho nechali ve štychu.

„Tak jak to bylo v té bance. Byl to tvůj nápad, nebo Nelsonův?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl.

„Hochu, jsou dva druhy vězňů,“ řekl jsem. „Ti, co žijí, a pak ti, kteří odmítají mluvit. Zavolal jsem ti doktora, ale víc ode mne nechtěj. Buď kápneš božskou, nebo už najdu prostředky, jak to z tebe dostat. Ovšem to, co máš na svědomí, právě teď stačí, aby ti dal soudce provaz.“

Trochu se vyděsil.

„Já… o ničem nevím.“

„Tak takhle by to nešlo,“ podotkl jsem. „Jak ti vlastně říkají, Clintone.“

„Jsem Sam, Sam Clinton…“

„Výborně, to bychom měli. Tak mi, Same, řekni, co jsi dělal včera před polednem v bance právě ve chvíli, kdy tam Ricky Nelson lovil z trezoru požehnaných sto tisíc dolarů.“

Konečně ho to trochu probudilo.

„O tom nic nevím,“ řekl rozhořčeně. Zdálo se mi, že zbledl ještě

víc.

„Nu, snad si nebudeme na nic hrát,“ snažil jsem se ještě ovládat.

„Jeli jsme vám po stopě. Tvůj kůň byl raněn, nemohl běžet tak rych-

le. Když padl, tak tě tam Nelson a jeho kumpáni nechali. Ujeli ti i s penězi. Nebo ti snad vyplatili podíl?“

„Já o ničem nevím,“ opakoval hoch. „Do hotelu jsem přišel… No, přišel jsem tam. Pak jste se objevili vy a šli jste po mně. Musel jsem utéct.“

„To je trochu divné, nemyslíš? Kdybys tam přišel jen tak, tak bys přece neutíkal před šerifem.“

„Ale já…“

„Tak co máš vlastně na svědomí?“

„Já jsem myslel…“ Nedopověděl.

Do věznice se vrátili hoši, které jsem předtím poslal do hotelu.

„Tohle jsme našli v tom pokoji pod postelí,“ řekl Billy a hodil na stůl těžký pytel. Otevřel jej. Na stůl se jako neposlušné ovečky vyhrnuly balíky desetidolarových bankovek.

„Tak zdá se, Clintone, že ti podíl vyplatili,“ ušklíbl jsem se. „A byli štědří, viď.“

Sam Clinton se posadil a vyděšeně pozoroval tu hromadu peněz.

„Je toho přesně dvacet tisíc,“ hlásil Jimmy.

„Tak to bychom měli,“ usoudil jsem spokojeně. „Podíl z loupeže v bance. Jsem přesvědčen, že Ryšavý John své peníze pozná. Máš jedinou šanci, hochu, a myslím, že poslední. Buď teď vyklopíš, kde se Nelson a další tři ukrývají, nebo… Víc snad říkat nemusím.“

„Ale já s tou loupeží nemám nic společného. Já jsem do toho hotelu šel jen…“

„Já vím, šel sis zašpásovat. Co říkala ta holka, Jimmy?“

„Nejdřív byla drzá, pak zapírala, ale nakonec jsme z ní vyrazili, že neví, kde se tam ty prachy vzaly, ale ten den byl prý u ní jediný zákazník — Sam Clinton.“

„Tak co ty na to, příteli?“

Ozvalo se prudké zabušení na dveře.

„Pojďte ven, šerife!“

Ten hlas nezněl moc přívětivě.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Všichni tři mí pomocníci zírali na tu hromádku dolarů. Nikdo z nich nebyl tam, kde měl být.

„Tomu, kdo z vás má v tuto chvíli držet službu venku, dávám pokutu dvacet dolarů,“ řekl jsem a nepřipustil jsem náznak odporu.

„Myslím, že jsme se dostali do pěkné mely.“ Sejmul jsem ze stojanu pušku a otevřel jsem.

Venku stálo asi padesát chlapů. V jejich čele, hned za dveřmi, Blonďák James.

Ti muži vypadali na to, že do této chvíle seděli přinejmenším čtyři hodiny v saloonu. Z Blonďáka Jamese, který stál sotva tři kroky ode mne, to táhlo jako ze sudu. O to víc však měl kuráže, o to rozhodněji si počínali ostatní, i když mnozí sotva stáli na nohou.

„Co chcete?“ ptal jsem se.

„Slyšeli jsme, šerife, že jste dostal jednoho z těch, co vraždili v bance,“ šklebil se mi přímo do oči Blonďák James. Nikdy jsem toho křivého chlapa neměl v lásce. Párkrát si pro opilství odseděl několik dní v chládku, ale jinak mi připadal celkem neškodný.

„Nic vám zatím nemohu říct, vyšetřování dosud probíhá.“

„To je podivný, nemyslíte, šerife?“ pokračoval James.

„Nevidím v tom nic divného.“

„Proč ne. Chytil jste lupiče a vraha. Našel jste u něj prachy. Co víc chcete vyšetřovat? Ten chlap je vinen.“

„A co má být?“

„Takový patří na větev.“

Teď jsem toho měl právě dost. Blonďák měl možná právo být namíchnutý, nebohý pan Rowenter byl prý snad jeho vzdáleným příbuzným, ale v žádném případě jsem si ho nemohl pustit k tělu. Musel jsem však postupovat s rozvahou.

„Do toho má co mluvit především soudce, nemyslíte, pane Jamesi?“

„Kdybychom měli čekat pokaždé na soudce, tak by všichni vrahové ještě byli na svobodě.“

„A já vám říkám, že nic víc ode mne dnes neuslyšíte. V klidu se rozejděte.“

Z davu se ozvalo nespokojené mručení.

„Nikam nepůjdeme, šerife,“ opáčil drze Blonďák James. „Vydejte nám toho kluka.“

Všiml jsem si, že tam vzadu kdosi přehazoval smyčku přes větev. Nevěřil jsem vlastním očím. Soudce lynč v Sommervillu? Už jsem ani nepamatoval, kdy tady k něčemu podobnému došlo. To má na svědomí tady ten Blonďák James, to je jasné.

„To je vaše poslední slovo?“ ptal jsem se Jamese.

„Poslední. Buď nám vydáte toho kluka, šerife, nebo už si s vámi poradíme. A nechtěl bych být potom ve vaší kůži.“

Byl ozbrojen, jak jinak. A nejen on. Bylo tam nejméně pětadvacet koltů. Byl bych jako řešeto, kdyby tu kanonádu spustili. Ale ještě váhali. Ještě si mohli myslet, že šerif Williamson je taková padavka, že nechá osmnáctiletého kluka pověsit na větev.

Blonďák James stál blízko. Příliš blízko. Já bych se postavil o dva kroky dál, kdybych byl v jeho kůži.

Nemusel jsem střílet. Náhle jsem ho držel za zápěstí. V mžiku jsem mu zkroutil ruku za záda.

Zakvílel. Ve tváři se mu objevila bolestivá grimasa. Prsty, které už svíraly pažbu, povolily. Kolt se neškodně kutálel po dřevěných schodech.

Ostatní teď nemohli nic dělat, protože Blonďák James mě kryl svým tělem.

„Tak, a to vám povídám, koho tady za minutu najdu, ten si půjde také sednout do chládku,“ řekl jsem a pomalu jsem couval k věznici.

Zaklaply dveře a okenice. Věznice teď byla nedobytnou pevnos-

tí.

Blonďák James se držel zevnitř cely mříží. Zdálo se, že už vy-

střízlivěl.

„Tohle vám jen tak neprojde, šerife,“ skuhral. „Zatím ještě jste šerifem, ale brzy budou volby. To jsem zvědav, kdo bude volit šerifa, který chrání lupiče a vrahy.“

„Takového šerifa budou volit všichni slušní lidé, Jamesi,“ řekl jsem rozhodně. „Mezi takové lidi ovšem nepočítám tebe. Zatím tě to bude stát padesát dolarů pokuty. A jestli toho nenecháš, tak si tě tady podržím zavřeného, než přijede soudce. Mohl by si to všechno také vyložit jako pokus o vraždu. Buď rád, že to dopadlo takhle.“

James si jen odplivl.

„Ještě uvidíme, kdo s koho,“ odsekl.

Nu, asi věděl, co říká. Ten dav venku se totiž nemínil rozejít, i když jsme tomu molochovi odsekli hlavu.

„To bylo skvělé, šerife,“ mínil Jimmy.

„Možná, ale oddechneme si, až rozeženeme tu opilou bandu tam venku.“

„Ti budou ještě chvíli hulákat a pak je to přestane bavit,“ řekl můj pomocník.

„Snad,“ odvětil jsem a vrátil jsem se znovu k mladému Clintonovi. Skutečně mu nebylo dobře.

„Tak, hochu, teď už snad kápneš božskou,“ řekl jsem.

James zacloumal mřížemi a Jimmy ho klepl pažbou pušky přes prsty. Ozvalo se hlasité zakvílení. Přestal jsem se Blonďákem zabývat.

„Já jsem nic neudělal, šerife,“ stál na svém mladý Sam Clinton.

„Možná že ne. Ujížděl jsi ale se čtyřmi chlapy a se sto dvaceti tisíci dolary pryč z města. Dejme tomu, že jsi nikoho nezabil. Ale účast na loupeži ti nikdo neodpáře. Když nám povíš, kdo všechno tam kromě Nelsona byl a kde mají skrýš, může k tomu soudce přihlédnout.“

„Ale já nechci před soud!“ zařval Sam.

„Možná že nechceš. Zákon to vidí trochu jinak.“

„Ale já jsem nic neukradl!“

„Tak dobrá. Dávám ti jednu minutu. Když nám nic nepovíš, otevřu celu a nechám tady Jamese, ať si tě odvede ven. Dva chlapi tam právě přehodili laso přes větev.“

„Vy jste se zbláznil, šerife. Já jsem dopoledne vůbec v bance nebyl.“

„Tak kde jsi tedy vzal ty prachy?“

Čert aby ho vzal. Důkazy jsme tu měli jako na talíři, ale on jen zapíral a zapíral. A čas běžel. Sto tisíc dolarů stále ujíždělo někam do neznáma a spolu s nimi čtyři muži, kteří si rozhodně zasloužili viset mnohem dřív než tady ten ubohý hoch, kterého k tomu zřejmě někdo svedl. Proč ty chlapy, k čertu, Sam Clinton kryje?

„O žádných penězích nevím.“

Dostal jsem na něj zlost. Tohle je vděk za to, že jsem ho zachránil od šibenice?

Možná že jsem v tu chvíli viděl až příliš červeně, a příliš jsem se spolehl na vlastní síly. Snad jsem se i trochu přecenil. V každém případě jsem si v tu chvíli hazardoval jak se svou kariérou, tak i se svou ctí.

Odemkl jsem dveře jeho cely a současně jsem vypustil i Blonďáka Jamese.

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl jsem. „Blonďáku, vem si toho ničemu. Nic jiného než provaz si nezaslouží.“

„Já věděl, šerife, že dostanete rozum,“ usmíval se Blonďák jako jezulátko. Jako kdyby ještě nevěřil tomu, že se z toho dostal tak lacino.

Myslel jsem si, že v té chvíli konečně Sam Clinton spustí, ale on zarytě mlčel.

Odemkl jsem dveře na ulici.

Nečekal jsem, že v tu chvíli vtrhne dovnitř snad dvacet chlapů. Čert ví, co se tam venku mezitím odehrálo, ale byli tam ticho jako myšky.

Vyrazili mi zbraň z ruky a pádná pěst mě složila k zemi. Moji hoši byli rozumnější, a tak zůstali přitlačeni ke stěně s rukama nahoru.

„Já jsem nic neudělal, nechte mě!“ slyšel jsem zoufalý křik Sama Clintona, ale nikdo jako kdyby ho neslyšel.

Do podlahy bušily okované podpatky, nábytek se třásl, slyšel jsem vrzání mříží a lámání dřeva, a pak se ta smečka vyvalila ven a ve vězení bylo náhle pusto a prázdno.

Bujarý smích se ozýval zvenku.

Sbíral jsem své těžce pochroumané kosti ze země. Schytal jsem kdoví kolik ran, jak jsem sebou mlátil na všechny strany, a patrně jsem žádnou nerozdal.

Ale co bylo horší, dav, slepému zvířeti podobný dav, teď vlekl nebohého hocha ke stromu, a já neslyšel nic jiného než jeho bezmocné prosby.

Snad do konce života si budu připomínat ten děsivý okamžik. A pak jsem viděl, jak mu kdosi utahuje smyčku kolem krku. A oni se smáli. Smáli se, když zabíjeli člověka!

Zvedl jsem pušku.

Měla zlomenou pažbu.

Jako bezhlavý jsem se vyřítil ven, oháněl jsem se nepotřebnou zbraní jako kyjem.

Musel jsem být všem pro smích. Snad mě nikdo ani neviděl. A pak se náhle Samovo tělo zahoupalo ve vzduchu…

Tak to je konec, šerife Williamsone. Udělal jsi největší chybu svého života.

Výstřel.

Druhý. A ještě jeden.

Samovo tělo se zřítilo do prachu, doprostřed toho davu zkoprnělých mužů.

Kdosi se sem blíží.

Vysoká postava muže s kloboukem na hlavě. Mezi prsty třímá opakovačku.

Něco jim říká, ale já mu nerozumím. Mé oči neustále pozorují toho nebohého hocha.

Začíná se hýbat. Ani nevíte, jaký balvan mi spadl ze srdce.

Ovšem, je to Ryšavý John, kdo dokázal přijít na místo v pravou chvíli.

Přesně mířené výstřely z pušky přestřelily laso, na němž se už už houpala oběť.

John byl vždycky výtečný střelec.

A má i autoritu. Ten dav, který chtěl vraždit, se teď projevuje jako zbabělec. Ta tam je jeho síla, to tam je bláznivé odhodlání.

Jimmy sbírá ze země nebohého Sama a vede ho zpět do vězení. A mé oči hledají toho, kdo to všechno spískal, ale marně.

Blonďák James zmizel, jako kdyby se vypařil. Ne, teď není čas ho hledat.

Sam je zpátky v cele.

„Všechno vám řeknu, šerife, všechno.“

Hochu, věř mi, stokrát raději bych byl, kdybych tě nepodrobil téhle zbytečné zkoušce.

Chci všechno Johnovi vysvětlit, ale on nic nechce slyšet.

„Ten kluk to nebyl,“ říká.

„Cože?“ vytřeštil jsem oči.

„Nebyl při té loupeži. Skřípl jsem trochu Holdstocka i tu děvku. Viděli ho odpoledne ve městě. Nemohl se toulat po prérii, honili jsme se za někým jiným.“

„Ale za kým?“

„Ví bůh, protože Sam Clinton nebyl tím, kdo přišel s prostřelenou nohou do hotelu. Postřelili jsme jej až my, když skákal z okna.“

„A ty peníze?“

„Chtěli to na něj hodit. Proto pustili dvacet tisíc.“

„Ne, Johne, to mi nesedí. Že by někdo obětoval dvacet tisíc dolarů, když už je měl v hrsti?“

„Znal jsem jednoho takového,“ odtušil John. „Klidně pustil dvacet tisíc, když věděl, že do zítřka vydělá padesát…“

„Ty myslíš, že…“

„Jistě. Tady v Sommervillu tou loupeží ještě všechno neskončilo. Myslím, že se můžeme připravit na něco mnohem zajímavějšího.“ A mladý Sam Clinton nám pěkně vypověděl, že celé odpoledne prožil ve městě a večer se pod vlivem několika sklenek vydal odvážně do místního nevěstince. To byla skutečnost, kterou chtěl utajit,

protože nedaleko na ranči žilo děvče, které do něj bylo blázen.

Nechtěl, aby se to holka dověděla, tedy to o té jeho návštěvě bordelu. A protože byl přece jen trochu pod párou, tak si ani neuvědomoval, do jaké šlamastiky zabředl.

Rozhodl jsem, že ho ještě nechám ve vězení, už i proto, aby si ti kumpáni venku neusmysleli ho znovu pověsit.

Pak jsem sáhl do stolu, vytáhl odsud svou sváteční láhev, a nalil jsem si vrchovatou sklenici.

Věru, potřeboval jsem to.

Pak jsem se, už v trochu lepší náladě, zeptal Johna:

„To mi pověz, kde jsi nechal svou pověstnou mušku, když jsi na to, abys toho kluka sundal, potřeboval tři rány.“

A John se zamyslel a pak rozvážně odpověděl:

„Jako že je bůh nade mnou, tak dobře vím, že jsem vystřelil jenom dvakrát.“

Zcela bezděčně, jen náhodou, zabloudily moje oči tam, kam jsem si na stěnu pověsil Godmanův tomahavk.

To místo teď bylo prázdné.

6. Panu Hoídstockovi není do řeči

Tohle všechno chtělo chladnou hlavu.

Město se uklidňovalo, trochu rozvahy jsme potřebovali i my. Bylo mi jasné, že po tak vzrušujícím večeru hned tak neusnu.

Tím spíš, že jsem zvoral vlastně všechno, co se dalo.

Trápila mě především jedna otázka. Pokud jsme tam na prérii nehonili Sama Clintona, kdo to tedy před námi ujížděl?

A pokud se ten chlap vrátil do Sommervillu, kde tedy vlastně je?

Pokud Sam Clinton neměl těch dvacet tisíc dolarů, kde se tedy v pokoji, v němž si užíval, objevily ty peníze?

Pokud John střílel pouze dvakrát, kdo vypálil ten třetí výstřel?

A ještě jeden můj soukromý problém. Kdo maluje po zdech ty nápisy, které mě mají přivést k nepříčetnosti? Opravdu Godman? Nikdo ho tu neviděl…

Začalo to mužem s tomahavkem, pokračuje to uprchlým Nelsonem, loupeží v bance a pokusem o lynčování. Navíc musím požádat Johna, aby mě odvolal z funkce šerifa… Ale ten o tom nechce ani slyšet. Prý až po tom, co je dopadneme.

Dvacet tisíc dolarů máme.

Dopil jsem sklenici, John také. Seděli jsme tady mlčky a hleděli jsme na sebe. Myslím, že oba jsme měli stejné myšlenky.

Pak si John nasadil klobouk na hlavu, zkontroloval, zda má nabitý revolver, a vstal.

Udělal jsem totéž.

„Jdeme,“ řekl John.

„Holdstock,“ řekl jsem. Nebyla to otázka, bylo to konstatování. Ano, ten chlap by mohl leccos vědět a leccos má za lubem. To on nás poslal do Samova pokoje…

Proč vlastně? Chtěl nás svést na falešnou stopu? To by bylo příliš laciné. Na něco takového mu nikdo nenaletí. To by ve městě brzy skončil, žádný šerif by mu takové žertíky netrpěl.

Holdstock toho má jistě dost na svědomí, ale nevěřím tomu, že by chtěl ochraňovat nějaké lupiče a vrahy. Na to neměl dost fištronu.

Neuškodí si s ním znovu popovídat. Ten je schopen povědět i to, co neví.

Ulice byla pustá a temná. Potemněla i okna saloonu Čtyři esa.

Minula půlnoc.

Jen v hotelu se ještě svítilo. Aspoň v několika malých okénkách v horním poschodí. Nesnažil jsem se představit si, co se tam odehrává.

Naše kroky zaduněly na verandě. John otevřel dveře.

Holdstock neseděl za svým pultem, zbyla tam po něm jen dohořívající petrolejová lampa.

V recepci jinak panoval značný nepořádek. Jako kdyby někdo něco hledal a dost při tom pospíchal.

Za pultem jsme viděli pootevřené dveře. Něco tam šramotilo.

Ponechanou škvírou se linul ven ostrý pruh světla.

Když jsme tam s revolvery v rukou vešli, spatřili jsme dojemnou scénu.

Pan Holdstock klečel na zemi nad vytaženou zásuvkou a házel nejrůznější svršky oděvů do velkého otevřeného kufru. To zavazadlo bylo z kategorie těch, kterým se říká loďáky.

Holdstock byl tak zabrán do práce, že ani neslyšel, když jsme stanuli za jeho zády.

„Kampak ten spěch, pane hoteliére?“ otázal se John.

Holdstock sebou cukl a pak zůstal jako přimražený. Na stěně za ním zkameněl obludně velký stín, který vrhala lampa stojící na zemi.

„To se v Sommervillu nedělá, odjíždět bez rozloučení,“ mínil John a udělal tři kroky blíž k tomu úlisnému chlapovi. Kopl do víka kufru. To mělo snahu se zavřít, ale zabránila mu v tom hora konfekce.

„Já…, víte, šerife, já jsem myslel…,“ koktal.

„Já jsem myslel, že bude lépe, když odsud vypadnu, že?“ doplnil ho John, protože Holdstock uprostřed věty ztratil řeč.

„No, myslím, že mě zve má sestra z Východu, abych…“

„Co abych?“ vyptával se John, jako kdyby šlo o běžnou rodinnou záležitost. „Vaše sestra z Východu je neobyčejně starostlivá, nemluvě o tom, že bychom se nahledali, kdybychom ji chtěli poznat.“

Sehnul se a zvedl jej za klopy saka. Holdstock sebou chvíli klepal jako lapený králík, pak ho John postavil na zem.

„Chtěli jsme se pěkně z města vypařit, protože nám tady hoří koudel, že, pane Holdstocku?“

„Ale to ne, to jen tak, já…“

„Tak dost,“ rozhodl John. „Pane Holdstocku, jste až po uši namočen do bankovní loupeže. Přinejmenším tím, že jste se pokoušel krýt lupiče.“

„Ale koho já bych kryl? Já o tom nic nevím.“

„Tam v pokoji se našlo dvacet tisíc dolarů,“ odvětil milým tónem John. „Je prokázáno, že o nich Sam Clinton vůbec nic neví. To je tam nechala ta děvka? To má tak vysoké výdělky?“

„Jak já mám vědět, kdo si do hotelu nosí jaké peníze?“

„Ne, to vědět nemusíte, Holdstocku. Stačilo by jen, kdybyste řádně vedl hotelové knihy. Stačilo by jen, kdybyste nám včas řekl, kdo všechno vlastně v hotelu je.“

„Ale vy jste se ptali, kdo do hotelu přišel před chvílí…“

„A vám se zatraceně hodilo, že právě přišel mladý Sam Clinton. Ten s loupeží v bance nemá nic společného. To už víme všichni. Vy jistě taky. Tak jste nám řekl, že přišel on. Ale my víme, že on nebyl tím, kdo do hotelu přišel poslední. Tak buď teď kápnete božskou, nebo strávíte noc v base.“

„Ale já nevím, co vlastně chcete slyšet.“

„Chceme od tebe seznam všech lidí, kteří dnes večer přišli do hotelu, rozumíš.“

„Ale to já si nemohu pamatovat.“

„Ve vězení už si vzpomeneš. Jeden z nich tu zapomněl poklad, a to je ten, který nás zajímá. Myslím, Holdstocku, že i zítra chceš mít platnou licenci na provoz tohohle pajzlu.“

Tím se John připomněl jako starosta. Já bych v tu chvíli za Holdstockovo povolení k podnikání nedal ani zlámanou grešli.

„Ale, víte, pane Pristleyi, já s tím vším nemám nic společného.“

„Tak dost těch výmluv, Holdstocku. Dnes večer sem přišel chlap s prostřelenou nohou a ty o tom víš. Chci vědět, kdo to je a kde ho najdu. Jinak prohledáme hotel sami.“

„K tomu nemáte právo!“ prskal Holdstock, ale nijak se neměl k tomu, aby nám řekl to, co chtěl vědět John.

„Ještě uvidíte, k čemu vlastně máme právo.“

„Budu si stěžovat.“

„To můžeš, Holdstocku. Jestli ti to bude co platné,“ dodal John.

„Ty to myslíš vážně, Johne, s tím prohledáváním hotelu?“ ptal jsem se. „Moji hoši už tady byli a…“

„A našli dvacet tisíc. Spokojili se s tím a odešli. Někomu se to zatraceně hodilo, copak nechápeš, že to byla vějička? Jestli tady ten chlap ještě je, a o tom nepochybuji, tak je to teď mrtvý muž.“

Nu, on tady byl starostou. Bude mít na krku žalobu z narušování soukromí občanů, pokud… Ano, v tom je jádro pudla. Pokud nic nenajde.

Ale John byl přesvědčen, že když se v hotelu našly peníze, že tady musí být i ten chlap, co je sem přinesl. Od té doby ovšem uplynulo dost času.

„A ty půjdeš s námi, Holdstocku. Pěkně nás tam doprovodíš, aby sis potom nestěžoval, že jsme prohledali hotel bez tebe.“

„Ale on mě zabije…“ Zarazil se.

„Kdo? Kdo tě zabije, Holdstocku. Koho se tak bojíš?“

„No, ten chlap, co tady nechal ty prachy…“

„Kde by se tady vzal? Vždyť jsi přece říkal, že tady nikdo nebyl.“

„Ale ty prachy jste tady našli,“ nesmyslně koktal.

„Jistě,“ řekl s opovržením John. „Začínám mít pocit, žes je tady nechal ty sám, Holdstocku.“

Pojistil jsem si ho, aby nám neprchl. Na jeho zápěstích zaklapla želízka.

„Až na další se považujte za zatčeného,“ řekl jsem. „A teď nás veďte nahoru a neodmlouvejte.“

„Když já ale…“

Pak se na nás podíval a ztichl.

„Kde začneme?“ ptal jsem se Johna.

„U té děvky,“ řekl John. Věděl jsem, že tím má na mysli slečnu, u které byl jako poslední zákazník Sam Clinton.

„Myslím, že tam ne…“

„Proč právě tam ne, Holdstocku.“ Pokrčil rameny a roztřásl se.

Už nic neříkal, jen tiše stoupal do schodů.

Dveře pokoje byly pootevřené. Uvnitř byla tma. John opatrně vešel s koltem v ruce. Nic se nestalo. Rozžehl zápalku a rozsvítil lampu.

Pak jsme tu holku uviděli.

Ležela na podlaze. V kaluži krve. Její nehybné oči naznačovaly, že už nám děvče nikdy nic nepoví.

Kolem ní strašlivý nepořádek. Někdo systematicky prohledal celý pokoj.

„Ovšem, chtěl ty peníze,“ řekl John kysele. „Schoval si je u ní a zmizel. Mezitím přišel Sam, musela dělat, že se nic neděje. My jsme chytili Sama, moji hoši vzápětí vynesli ty prachy. Ten lotr mezitím zjistil, že ve městě mu pšenka nepokvete, a chystal se opět na cesty. Předtím se samozřejmě vrátil pro peníze. Když viděl, že tu prachy nejsou, udělal to, co udělal.

Dejte mi toho chlapa do ruky, a budu z něj kůži stahovat v proužcích.“

Sehnul jsem se k nebohé dívce. Moc si toho v životě neužila, žila na dně společnosti, a teď taková hanebná smrt. Život občas míří vpřed klikatými cestami, a někdy i zabloudí do slepé uličky. Tohle byla jedna z nich.

„Jak ji zabili?“ ptal se John.

„Nožem. Přímo do hrudi. Musela toho chlapa, co to udělal, znát. Nebude daleko, Johne. Pořád si myslím, že musí být raněn. A bude zatraceně nebezpečný. Teď když přišel i o svůj podíl z loupeže, se bude mstít. Musíme ho dostat.“

„Tak co tomu říkáte, pane Holdstocku?“ ptal jsem se významně.

„Co víte o té vraždě?“

„Ale já to neudělal, pánové,“ koktal.

„Teď už si snad stěžovat nepůjdete, pane hoteliére. Teď už nám budete jen vysvětlovat, kde se tady vzala ta mrtvola. A pokud nebudete ochotněji spolupracovat, tak si myslím, že ta vražda zůstane na vás…“

„Ale pánové, to ne, to já bych nikdy… Máte pravdu, byl jsem tady před chvílí a našel jsem Miriam tady tak ležet. Tak jsem si řek…“

„Co jste si řek? Že bude lepší se vypařit?“

„No, tak nějak.“

„A z čeho máte strach? Když jste tu holku nezabil, čeho se vlastně bojíte? Mě?“ vyptával jsem se.

„No, on před soudem člověk nikdy neví.“

„Vy jste blázen. Chytili bychom vás dřív, než by vlak dojel do Bridgewateru. To nechápete, Holdstocku, že nejlepší by pro vás opravdu bylo, kdybyste běžel za mnou?“

Pokrčil rameny. Zjevně toho měl dost.

„Takže vy nám nic nepovíte. Vy nám neřeknete, před kým máte strach?“

Znovu pokrčil rameny.

„Tak víte co, Holdstocku?“ zkusil jsem blufovat. „Já vás teď nezatknu. Já vás pustím, a když se mě lidi budou ptát, proč jsem pustil vraha, tak jim řeknu, že jste tu holku nezabil, ale že víte, kdo u ní včera večer byl. To bude stačit, aby si vás našel.“

„To mi přece, pánové, nemůžete udělat,“ kvílel Holdstock.

„Když on mě Lind…“

„Tak vida, to jméno je venku. Kdo to je ten Lind? Kde ho máme hledat.“

„Já ale nic nevím,“ fňukal Holdstock. Dal se na útěk, ale byl to velice chabý pokus. Musel jsem trochu přitlačit, a zhroutil se mi v náručí. Nevím, jestli mdloby předstíral, nebo sebou skutečně praštil, ale po schodech jsme ho s Johnem vlekli jako pytel mouky.

Odmítal vyjít na ulici, a když jsme ho vystrkali ze dveří, padl k zemi a tiskl se k ní jako krtek.

„Myslím, že tady ten chlap někde v okolí bude,“ řekl John, když sledoval zbabělé počínání pana Holdstocka. Ale hoteliéra jsme dopravili do vězení celkem hladce, nikdo se nesnažil ho zabít.

Nechal jsem poslat pro pana Setmana a pro doktora, aby zařídili vše ohledně pohřbu mrtvého děvčete.

Byli jsme tam kde na začátku, jen nám přibyla další oběť. Navíc jsme znali pravděpodobné jméno chlapa, který tu dívku zapíchl.

Moc jsme toho teď v noci už dělat nemohli. V hotelu jsme nenašli jedinou další stopu, všechno tam bylo zničeno a pošlapáno, protože se kolem nakupili zvědavci, zejména ostatní děvčata.

A tak jsem se teď jen tak pro formu prohrabával ve stole a vršil jsem na stůl všechny ty vyhlášky, které se mi tam nashromáždily.

Ne, nikdo se tak nejmenoval, žádný Lind mezi nimi nebyl.

Tak jsem si nechal zavolat Holdstocka a zeptal jsem se ho rovnou, jestli někoho z těch chlapů nezná. Jen se vykrucoval jako had, blekotal, že je nevinen, ale já jsme tušil, že je to liška všemi mastmi mazaná.

Zavřel jsem ho zpátky do cely. Musel jsem čekat, až trochu změkne.

Někde tady kolem slídí nebezpečný lupič, kterému jsme vyfoukli pěkný balík peněz. Ten chlap, ať se jmenuje Lind nebo jinak, určitě není z těch, kteří by si nechali svůj podíl proklouznout mezi prsty.

Musíme ho dostat dřív, než spáchá další zločin. Ale kde ho hledat? A kdo to vůbec je?

Vrátil jsem se do hotelu, abych se podíval, jak je daleko vyšetřování.

Tam jsem se dověděl, že nemohou najít doktora.

Kde je? Nevěděli. Prý ho v sedm večer zavolali na ranč QR… Ale teď už jsou skoro dvě hodiny v noci.

Proč se doktor nevrací? Proč?

Ten lotr, co po něm jdeme, je jistě postřelen, o tom nepochybujeme.

Nechtěl jsem domýšlet, co by to mohlo znamenat.

7. Únos

Majitelem ranče QR byl pan Quido Roberts. Žil na ranči se svými dvěma syny, kteří už měli rodiny. Kolem starého pána teď běhala roztomilá drobotina. Ani bych se nedivil, kdyby doktor jel k nějakému dalšímu porodu.

Pak jsem se ale dověděl, že u Robertsů o nějakém dalším porodu dnes v noci nemůže být řeč.

Doktor vyjel sám, s jedním koníkem na svém lehkém vozíku.

Zatím nikdy se mu na jeho cestách nestala žádná nehoda…

Co se přihodilo tak vážného, že musel doktor jet k Robertsům pozdě večer? Co způsobilo, že se nevrací? Že by na ranči přenocoval?

Ne, ne, Miku Williamsone. Mám takové podivné svrbění v zádech, že náš muž je právě tam. Pokud má v sobě střelnou ránu, potřebuje doktora. Pokud to trochu zná ve městě, bude chtít toho nejlepšího. Jistě, doktor Caffrey tu není jediný, ale žije tu nejdéle. A on se také nejlépe vyzná v tom, jak bezbolestně vytáhnout z nohy kulku.

To by také ale mohlo znamenat, že… Nechci domýšlet, co by to mohlo znamenat.

Musíme na ranč QR, ať je třeba nejhlubší noc. Město jsme nechali pod dohledem pomocníků, ti teď mají oči na stopkách.

Na ranč jedeme sami dva, John a já. Vzpomínám si dobře na ty staré časy, kdy muži z ranče QR vydatně pomohli Johnovi v jeho boji s podvodníkem Grassem. Ještě pořád jim něco dlužíme.

Koně jsme nechali čtvrt míle od ranče. Pokud je na ranči vše v pořádku, vrátíme se pro ně a odjedeme do města. Pokud však ten ničema někoho na ranči ohrožuje či dokonce se již dopustil zločinu, pak bude lépe, když ho překvapíme.

Mohli jsme přijet klidně až do dvora.

On totiž ten darebák na ranči nebyl. Přesněji řečeno — už na ranči nebyl.

Potkali jsme rozhořčeného pana Robertse, jak si přes pokročilý věk sedlá koně. Opodál stála koleska. doktora Caffreye. Doktor sám seděl na lavičce před domem a měl na hlavě bílý obvaz. Zdálo se

však, že je fit a žádného dalšího doktora už nepotřebuje, jen utrpěl lehčí otřes.

Brzy jsme se také měli dovědět, co se na ranči stalo.

Ten muž přijel krátce po setmění. U studny málem spadl z koně. Pomohla mu Helga, manželka jednoho z Robertsových synů, Jereda. Když viděla, že ten muž téměř omdlévá vysílením, dala mu napít a chtěla zavolat muže z ranče.

Tu se stalo něco, co Helga nečekala. Ten člověk na ni namířil kolt a poručil jí, aby jej zavedla do domu. Helga byla žena z východu a nikdy se s ničím podobným nesetkala. Na slovo jej však poslechla.

Tam potkali Cindy, pětiletou dcerku Jereda a Helgy Robertsových. Zločinec se jí okamžitě zmocnil, zavřel se s ní v jednom z pokojů a prohlásil, že pokud se někdo z ranče o něco pokusí, bude děvče první, kdo to odnese.

Když si zajistil rukojmí, začal neznámý padouch diktovat podmínky. Především poručil, aby zajeli do města pro doktora, a chtěl toho nejlepšího, tedy Caffreye. K tomu dodal, že pokud se o tom doví někdo jiný než doktor Caffrey či pokud nepřijede sám, udělá to, čím vyhrožoval. Nu, tady jsem se, bohužel, nemýlil. Pak si poručil dobrou večeři a láhev whisky. Nato zůstal zavřený v pokoji, zabarikádoval se v něm a zahradil i okno. Lidé z ranče byli bezmocní.

Samozřejmě poslali pro doktora, a jel pro něj sám Jered. Jak tento chlapec vždycky oplýval odvahou, tentokrát se neodvážil říct nic vůbec nikomu, dokonce ani doktoru Caffreyovi neřekl, proč jej na ranč volá. Vymyslel si, že jeho žena potratila, a jak o tom doktor slyšel, samozřejmě jej nic nemohlo zadržet.

Jered, hnán strachem o své dítě, se vrátil na ranč samozřejmě dřív, za půl hodiny po něm dorazil doktor.

Zavedli jej do místnosti, kde seděl zabarikádovaný zločinec. Pan Roberts doufal, že ničema už bude tak zpitý whisky, že se jej snadno podaří přemoci. Ten chlap však vypil přinejmenším polovinu láhve, ale nadále stál na nohou.

Pohrával si s koltem a druhou rukou držel dost surovým způsobem malou Cindy.

Děvčátko vzlyklo.

Doktor Caffrey, starý pán, který už leccos zažil, se překvapeně zastavil na prahu.

„Tohle jsem od vás nečekal, pane Robertsi,“ obrátil se k Jeredovi, ale odpovědi se dočkal odjinud.

„Tak dělej, mastičkáři, ať to máme za sebou,“ zařval nezvaný host. „A pamatuj, jestli chystáš nějakou levotu, tak to nejdřív odskáče tady ta holka a hned potom ty.“

Doktor jen vrhl překvapený pohled na Jereda a pak už ho zločinec zatáhl do pokoje a zavřel za sebou dveře.

„Měl v noze kulku z pětačtyřicítky,“ říkal doktor, který se mezitím vzpamatoval a přibelhal se k nám. „Co jiného mi zbývalo. Po celou dobu držel tu holku za krk a pořád kolem sebe mával koltem. Smrděl chlévem a chlastem. Měl zarostlou tvář, vůbec si nesundal klobouk. Nechtěl o nějakém éteru ani slyšet. Chtěl, abych mu tu kulku vyndal při plném vědomí, jen jsem si měl dávat pozor, aby to moc nebolelo, protože pak by se prý asi neovládl.

Co mi zbývalo. Pošťoural jsem se mu v té noze a tu kuličku jsem dostal ven. Ale řeknu vám, tak otrlé chlapisko jsem ještě neviděl. Jiný na jeho místě by omdlel po pěti vteřinách, ale on celou tu dobu ani nehlesl. A já jsem, pánové, doufal, že tu bolest nesnese a že omdlí.

Ani nepoděkoval. Nechal mě ještě, ať mu tu ránu obvážu, a pak mě vzal něčím přes hlavu.

Jen jsem uviděl pár hvězdiček a to bylo všechno. Nevím, možná jsem mu ještě něco říkal, ale už si to nepamatuju. Zdá se, že mám částečnou amnézii, to nasvědčuje lehčímu otřesu mozku.“

„Víte, doktor se trochu mýlí. Ještě odešel z té místnosti a říkal nám, že ta rána je dobře ošetřená a děvčeti že se nic nestalo, když ten chlap vylezl ven,“ dal se do vyprávění zase starý Roberts. „Poručil si nejlepšího koně. Doktor mu řekl, že v tomhle stavu přece nemůže nikam jezdit, a myslel to jistě jako odborník. Pak se stalo to, co doktor říkal. Ten chlap ho udeřil pažbou koltu do hlavy a doktor se skácel, ani nehlesl. Byl v bezvědomí asi půl hodiny, už jsme chtěli volat pro dalšího doktora. Ale to nebylo jednoduché.“

„Proč?“ divil jsem se.

„Když jsme tomu chlapovi přivedli koně, tak na něj vyskočil, a představte si, malou Cindy si vzal s sebou. Snad do konce života budu slyšet, jak to děvče žalostně plakalo a volalo maminku. Helga je statečná žena, ale tohle nesnesla a omdlela. Jered se hnal po pušce, ale musel jsem ho usměrnit, jinak nevím, co by ten chlap udělal.

Řval na nás, ať se až do rána z ranče nikdo ani nehne. Říkal, že se utáboří poblíž a že bude hlídat. Kdyby někoho uviděl, jak jede do města, pak… Víc říkat nemusel, věděli jsme, co chystá.

Dlouho jsme se dohadovali a nakonec jsme rozhodli, že asi nejlepší bude, když se pomalu vydáme za ním. Nikdo z nás nevěřil, že zůstal tady poblíž. On také neví, že kůň, kterého jsme mu dali, má uvolněnou podkovu.“

„Nu, aspoň něco,“ podotkl Ryšavý John. A pak mu dalo moc práce pana Robertse a jeho dva syny přesvědčit, aby slezli z koní.

„Podívejte, nechci vás podceňovat, ale ten chlap, to je profesionální zločinec. Soudě podle popisu to je Ricky Nelson, mnohonásob-

ný vrah. Včera se dopustil loupeže v bance, o tom už jste jistě slyšeli. Pronásledovali jsme ho tady se šerifem a zasáhli jsme ho. To byla ta kulka, kterou mu musel doktor vytáhnout z nohy. Byla to od nás nedbalá práce. Kdybychom stříleli přesně, neměli byste teď potíže. My jsme si jej nechali ujet. Proto je naší povinností toho chlapa dostihnout.“

„Nesouhlasím s vámi,“ oponoval Roberts. „Máme tam přece dí-

tě.“

„Slibujeme, že vám děvče vrátíme zdravé. Ale věřte mi, v tako-

vém případě je mnohem lepší, když jede méně lidí než celá výprava.“ Roberts pokrčil rameny.

„Znám vás, pane Pristleyi. Vím, co dokážete, a budu vám tedy věřit.“

Víc neřekl, a já pochopil, co teď v sobě dokázal překonat. A také jsem ucítil tu tíhu odpovědnosti, kterou na nás těmi slovy ten starý dobrý člověk navalil. Kdyby se tomu děvčeti něco stalo…

Raději na to vůbec nemyslet.

Měli jsme toho s Johnem už dost. Od včerejšího rána jsme byli na nohou, ujeli jsme dobře třicet mil. Byli jsme nevyspalí a já měl docela hlad. Vůbec jsme nebyli připraveni na nějaké dlouhé pronásledování.

A přece jsme v sobě měli nezlomnou vůli dohonit toho, kdo zavraždil ve městě bezmocnou dívku a teď unášel další ubohé děvče vstříc strašlivému osudu jen proto, aby si uhájil svoji prašivou kůži.

Viděl jsem Johna, jak bezděčně zatíná pěsti, když se hnal po stopě. Ano, stopa tady byla, jako kdyby přejel prérii pluhem. Večer se snesla rosa a teď, v záři vycházejícího slunce, jsme mohli otisky koňských kopyt vidět zcela zřetelně.

Ten padouch se hnal směrem k východu, zdánlivě zcela bezhlavě, jen aby byl daleko od města.

A mně jen vrtala hlavou jediná věc. Přece musí vědět, že mu bude v patách nejen šerif, ale brzy i celé město, protože zločiny, kterých se dopustil on, se neodpouštějí v mnohem méně civilizovaných městech, než je Sommerville. A přece nemířil k hranici, ale někam úplně jinam.

Které místo vlastně mělo být jeho cílem? Kde má ta banda lumpů své krkavčí hnízdo? Myslel jsem si, že někde v Mexiku, ale zdá se, že tomu tak není…

A pak jsme náhle viděli, že na jednom místě ten chlap zastavil a seskočil z koně. Ano, Roberts měl pravdu, jedna podkova byla uvolněná a kůň nemohl běžet tak, jak by si jezdec přál. Stopy nám to jasně řekly. Pak však opět nasedl a pokračoval, štval nebohé zvíře, sám sebe i to nebohé dítě.

Tuto krajinu jsem samozřejmě znal. Zhruba jsme sledovali ve vzdálenosti asi čtyř mil železniční trať.

Pak mě něco napadlo. Asi tři míle od tohoto místa je malá železniční zastávka Rockwood. Nikdo tady kolem široko daleko nebydlí. Jen jsou tu výhybky, aby se vlaky mohly míjet, a pak je tu voda.

Ranní vlak směrem k východu tady zastavuje kolem osmé hodiny…

Je to týž vlak, který před několika lety přepadli lupiči. Černá smečka… Poslední velký zločin v Sommervillu, až do včerejšího poledne.

„Už vím, kam jede, Johne.“

„Jistě, Rockwood,“ odtušil John. „Budeme tam dřív, než stačí nasednout do vlaku.“

„Jen idiot by nasedal do vlaku,“ odvětil jsem. „Telegrafní dráty jej předstihnou. Všude na něj budou čekat.“

„Budou na něj čekat na všech zastávkách, ale ne na trati. A kdoví, co ještě ti lotři mají v úmyslu.“

„Přepadnout vlak?“

„Nemohu vědět, nevyznám se v nich. Ani nevím, jaké zásilky se teď přepravují. Myslím si, že se ten lump jen snaží uniknout co nejdál. Je přesvědčen, že než pochopíme, že uniká vlakem, bude nejméně sto mil daleko. A pak pro něj nebude problémem opatřit si někde dalšího koně a zmizet.“

„To všechno s ránou v noze?“ divil jsem se.

„Kdoví. Pamatuj, Miku, co říkal ten doktor. Ten chlap má výdrž.“

Po půlhodině jsme zahlédli třpytivou stužku železniční tratě, lesknoucí se v ranní rose jako pavučina. A pak se na obzoru začal zvětšovat malý bod.

Stanice Rockwood.

První, co jsme spatřili, byl kůň.

Překrásný hnědák. Ležel uštvaný asi sto padesát yardů od stanice. Byl pokrytý bílou pěnou. Přerušovaně dýchal.

Nebylo mu již pomoci.

Zločinec, který jej uštval k smrti, nechal zbaběle nebohé zvíře ležet.

Nemohl jsem se dívat, jak nebohé zvíře trpí, a sáhl jsem po zbrani. John mi zadržel ruku.

„Teď ještě ne, Miku, neměli bychom se prozradit předčasně. Jde o život dítěte.“

Pochopil jsem to.

Pokud nás ten padouch do této chvíle nespatřil, nemusí o nás ještě vědět.

Odsud se táhly stopy jezdeckých bot směrem ke stanici. Tam byl naprostý klid, nic se tam ani nehnulo.

Vlak měl přijet asi za dvacet minut.

Nechali jsme své koně nedaleko, uvázali jsme je za malou bariérou z křoví pod železničním náspem.

Ke stanici jsme mohli dojít po druhé straně náspu, kryti a nepozorováni. Ano, výstřel by nás prozradil. Nešťastné zvíře muselo ještě několik minut trpět, než tu záležitost vyřídíme.

Přeběhli jsme přes trať. Sešoupli jsme se dolů z náspu, vysokého asi čtyři yardy. Staniční budova nám zmizela z dohledu.

Pokud budeme mít štěstí, dostaneme se nepozorováni vlastně až k tomu ničemovi.

Nepochybovali jsme o tom, že se ukrývá uvnitř. Dohodli jsme se s Johnem, že ho nebudeme šetřit. Byli jsme rozhodnuti jej zastřelit třeba odzadu, jen pokud budeme mít jistotu, že tím zachráníme malou Cindy.

Přešli jsme kryti náspem těch sto padesát yardů. Jak se násep snižoval, museli jsme se plížit. Tady kde začínaly výhybky, jsme se

odvážili vystrčit hlavu. Dřevěný domek stál asi třicet stop od nás. Z malého komínku se kouřilo.

Nikde nikdo.

„Je uvnitř,“ řekl jsem.

„Nepochybuji o tom,“ šeptl John.

Domluvili jsme se pohledem. Napřed John a potom já jsme rychle znovu přeběhli přes trať a schovali jsme se za stěnou domku.

Opatrně jsem se podíval do okna.

Byla to prostá služební místnost. Zdálo se mi, že. jsem zahlédl blonďaté vlásky a dívčí šatečky.

Kromě toho jsem tam spatřil ještě jednu postavu. Museli jsme jednat okamžitě, dokud nás ještě nečeká. Bude překvapen.

Obešli jsme přikrčeni domek a postavili se před dveře. John do nich kopl a vpadli jsme dovnitř.

Oba jsme byli připraveni okamžitě střílet. A oba jsme strnuli.

Ovšem, bylo to Robertsovic děvče. Hezká, asi pětiletá holčička, se světlými vlásky a v modrých šatečkách. Byla uplakaná a ušmudlaná.

Seděla na klíně ne již nejmladšímu muži.

Ale jeho reakce byla překvapivá. Nesahal po koltu, nesnažil se nás ze zálohy odstřelit.

Ten muž měl na sobě železničářskou uniformu. Bylo mu jistě přes padesát a vůbec nevypadal na to, že by kdy vylupoval banky a přepadával ranče. Navíc měl zjevně obě nohy zdravé.

Ani netušil, jaké měl v tu chvíli štěstí. Nechybělo moc a výstřel z mé pistole jej připravil o život. John se později přiznal, že čekal všechno, jen ne tohle.

„Co tady chcete?“ vykřikl železničář překvapeně, a Cindy se znovu rozplakala.

„Jsem šerif ze Sommervillu,“ řekl jsem rozhodně. Kolt jsem zatím nezastrčil, náš muž tady někde přece mohl být.

„A co má být?“

„Hledáme tohle děvče,“ řekl jsem. „Je to Cindy Robertsová a dnes v noci byla unesena.“

„Já jsem nikoho neunesl,“ ohradil se železničář. „Přišla sem před chvílí. Plakala. Zatím jsem z ní nic nedostal.“

„A kde je tedy ten lotr?“ řekli jsme oba s Johnem současně.

Pak jsme zřízence i Cindy strhli k zemi, v pevném přesvědčení, že se záhy rozezní palba a Nelson bude střílet oknem dovnitř.

„Pověz nám, kde je ten pán, s kterým jsi dnes v noci jela na koni?“ ptal se John malé Cindy, ale bylo to zbytečné, protože děvče bylo v šoku.

„Tady se schovejte a nevystrkujte nos,“ řekl rozhodně John zřízenci.

Ten nic nechápal, ale mlčel.

Pomalu a opatrně jsme vyšli ven. Znovu jsme obešli domek. A tam, u složené hromady prken, leželo nehybné tělo.

Ten muž měl rozříznutou nohavici a pod ní obvaz. Nepochyboval jsem o tom, že ten obvaz, to je práce doktora Caffreye, a pod ním že je rána, v níž ještě v noci vězela kulka.

Nehybné oči zvěstovaly světu, že životní dráha tohoto muže právě žalostně skončila.

Čelo měl uprostřed rozčísnuté hlubokou, přesně mířenou ranou.

Co mě však nejvíc překvapilo, byla skutečnost, že jsem toho člověka nikdy neviděl. Tvář tohoto muže, asi třicetiletého, byla pokryta hrubým strništěm. Oblečen byl v kovbojském a zjevně se pyšnil jasně červenou košilí, která byla prakticky nová. Nepochyboval jsem, že se na něj hodí popis jednoho z mužů, kteří včera řádili v Johnově bance, a rovněž jsem nepochyboval, že jej poznají muži na ranči QR.

John zvedl brašnu, která ležela opodál, a otevřel ji. Vysypala se z ní hromada bankovek.

Byl jsem si jist, že napočítáme přesně dvacet tisíc dolarů…

„Hrome, tomu nerozumím,“ říkal jsem si spíš sám pro sebe.

„Tenhle chlap přece nemohl zabít tu nebohou dívku.“

„To nemohl, Miku. V době, kdy to děvče zabili, byl už tenhle chlapík na ranči QR.“

„Tys to věděl?“

„Jistě. Stačilo si porovnat časy.“

Až jsem se zastyděl. Miku Williamsone, měl bys téhle práce nechat. Tak jednoduchá úvaha. Tebe taky nic nenapadne.

„Dobře,“ dodal jsem, „kdo si tedy schoval ty peníze v hotelovém pokoji?“

A pak jsme zaslechli výstřel.

Bylo to asi sto padesát yardů od nás, směrem k západu.

Když jsme se podívali tím směrem, viděli jsme neznámého jezdce, jak se rychlým tempem od nás vzdaluje.

Chtěl jsem tam běžet, ale John mě zadržel.

„Ty nevíš, kdo to je?“

„Jak to mám vědět?“

„Jen jeden člověk dokáže zasáhnout takhle přesně,“ ukázal na mrtvolu. „Nepochybuji o tom, že toho chlapa zabil dobře na třicet yardů.“

„Ale čím?“

„Která zbraň dokáže rozseknout tak čistě?“

Až mě zamrazilo. Přece indiánský tomahavk…

„A ten výstřel?“

„Ty sám jsi chtěl zastřelit toho uštvaného koně. Godman to udělal za tebe.“

„Musíme za ním,“ chtěl jsem se hnát pro koně.

„Nikam nemůžeme, Miku.“

„Proč?“

„Ten chlap nám neuteče, a navíc nám teď výborně posloužil. A pak, máme odpovědnost za tu malou. A když se podíváš na naše koně, tak uvidíš, že už toho moc nevydrží. Ty ostatně také ne.“

V tomhle ohledu měl pravdu. Sotva jsem nastoupil do vlaku a dopadl na sedadlo, usnul jsem jako dřevo.

Po půlhodině, když jsme dojeli do Sommervillu, mě skoro nemohli probudit.

8. Seznam je kompletní

Nu, nebyla to nejlepší bilance.

Jeden chlap ve vězeni, tím mám na mysli Holdstocka. Jeden lupič na pravdě boží. Čtyřicet tisíc dolarů se vrátilo, po těch ostatních se zatím slehla zem.

Naštěstí tu máme to zachráněné děvče, pro které si ještě dopoledne přijeli z ranče QR rodiče. Ale nechtěl bych už příště prožívat nic podobného. Nemám rád tyhle typy ničemů, kteří pro své záměry dokážou zneužít bezbranné děti.

Loupež v bance byla provedena zvláště brutálním způsobem a lupiči nehleděli na nic, jen na svůj prospěch. Jako kdyby přímo bažili po tom, aby se mohli koupat v krvi.

Naproti tomu tady máme dva zásahy jakoby vyšší moci. Především je tady laso, na němž už už visel mladý Sam Clinton. Johnova muška se neosvědčila, chlapce musel sundat k zemi někdo jiný.

A pak události z dnešního rána. Kdo a jak zabil toho banditu, který přepadl ranč QR, unesl malou Cindy a chystal se přepadnout stanici v Rockwoodu?

Čistě rozseknuté čelo nasvědčovalo jednomu. Opět se tu objevil ten záhadný Godman. Co si mám o tom člověku myslet? Slíbil mi pohřeb a zatím mi pomáhá. Pravdou je, že má se mnou patrně otevřený soukromý účet, a přepadení banky je záležitostí zcela veřejnou. Navíc mu dlužím patnáct set dolarů, které bych mu měl vyplatit za dopadení Rickyho Nelsona. Měl… Ricky Nelson zatím běhá kdovíkde na svobodě. Mou vinou.

Pátrání uvízlo na mrtvém bodě.

Nemáme se o co opřít. Peníze jsou pryč, lupiči taky, a my známe jméno jediného z nich.

Telegrafní linky pracují na plné obrátky, výzvy k dopadení Rickyho Nelsona se rozlétly do všech koutů našeho státu i za jeho hranice.

Musíme si však přiznat, že vidina, že bude dopaden, je mizivá. A ještě menší je naděje, že Ryšavý John ještě někdy spatří své peníze.

A přece mi tu pořád něco nesedí. Nadělal jsem v uplynulých dnech dost kopanců, ale snad bych měl mít nárok i na nějakou tu dobrou myšlenku.

Ti lupiči museli mít spojení s někým ze Sommervillu. Nelson se tady zdržoval tři dny, než ho dopadl Godman. Hned druhý den byl na svobodě. Oni věděli najisto, že Nelson je zavřený, věděli najisto, že šerif není ve městě. A věděli také najisto, kolik je v bankovním trezoru peněz.

Přiznám se, že já jsem to nevěděl. John dokázal informace podobného charakteru dokonale utajit. Tentokrát se mu to nepodařilo.

Stopy vedly do banky, ať se to někomu líbilo nebo ne.

Rozhodl jsem se, že se pokusím slepou uličku pátrání prorazit právě tady.

Mezitím jsem ale musel splnit ještě jednu povinnost.

V nemocnici ležel Harry, raněný při přepadení věznice. Musím ho navštívit a pokud to bude možné, musím se ho přeptat na okolnosti přepadení.

Doktor Caffrey mě uvítal s otevřenou náručí, poněkud nejistým pohledem a bílým obvazem na hlavě.

„Váš pomocník moc rozruchu kolem sebe ale nesnese,“ tvrdil rozhodně. K Harrymu mě však pustil.

Harry doktorovu zmínku o tom, že se nesmí rozčilovat, patrně nikdy neslyšel, protože byl právě rozčílený až až.

Právě přesvědčoval ošetřující sestru, že už mu nic není a že je schopen vstát z postele, a pokud nesmí slézt z postele, že je natolik zdráv, že snese jednu nebo dvě sklenky whisky, která ho vyléčí rozhodně lépe než ty mastičky.

Doktor Caffrey pacienta uklidnil a pak mi dal pět minut, abych mohl s Harrym zůstat o samotě.

„Tak co, už je máte, šerife?“ visel na mně očima.

Jen jsem zavrtěl hlavou. Pak hned se mi Harry začal omlouvat, že nezvládl svou práci, protože si ty ostré hochy pustil příliš blízko k tělu. Marně jsem se mu snažil vysvětlit, že vlastně za nic nemůže a že by měl být rád, že to dopadlo, jak to dopadlo. Teprve když téměř uplynul čas vymezený k rozhovoru, dostal jsem se k tomu nejpodstatnějšímu.

Potřeboval jsem totiž popis těch banditů přímo od něj, protože zprávy, které jsem měl od lidí, co byli u přepadení banky, se tak rozcházely, že jsem se na žádné svědectví nemohl spolehnout.

„Nu, Ricky Nelson, samozřejmě,“ řekl Harry. „Toho vám, šerife, představovat nemusím. Ten, co do mě píchl kudličku, byl asi třicetiletý, vysoký. Měl černou neoholenou tvář a pichlavé oči. Nosil jasně červenou košili.“

„Výborně, Harry,“ povzbudil jsem jej. „Tak tenhle chlapík to dostal dnes ráno ve stanici Rockwoodu. Koupil perfektní ránu přímo do čela.“

„Hrome, to je smůla.“

„Proč?“ nechápal jsem.

„Protože jsem se těšil, že ho dostanu já,“ dodal Harry a pokusil se znovu vstát. Zadržel jsem ho.

„Radši povídej, kdo byli ti další.“

„No, ten druhý měl asi dvacet, dvaadvacet let, a protože mu spadl klobouk, tak dobře vím, že měl úplně vyholenou hlavu.“

Tohle byl zajímavý postřeh. Nikdo z lupičů si v bance klobouk nesejmul, takže té vyholené hlavy si nikdo nemohl všimnout.

„Třetí byl úplný zelenáč, tak kolem šestnácti sedmnácti let. Když jsem ho viděl zezadu, tak jsem si myslel, že to je ten mladej Clinton, ale nebyl to on.“

A vida, tak ono na tom něco bylo. Podoba s Clintonem. Neřekl jsem Harrymu, že Sam Clinton sedí zatím ve vězení, i když, jak se zdálo, z úplně jiných důvodů.

„No a ten čtvrtý, ten se zdál být nejnebezpečnější. Chlap kolem čtyřiceti, v černém obleku, vypadal jako švihák. A tady na tváři,“ Harry na to místo ukázal, „měl jizvičku. Tak necelý palec dlouhou.“

Vida, tak se nám ti hoši vybarvují. Docela si myslím, že už víme, o koho jde.

Rozprostřel jsem před Harryho deset plakátů nabízejících odměnu za dopadení bankovních lupičů.

Tři z nich na místě bezpečně poznal.

Marco Lindgren, muž v červené košili. Na toho ukázal nejdříve.

Tak od toho už jsme měli pokoj.

Kenneth Cranston, muž s jizvou. Podle vyhlášky zvláště nebezpečný, hledán pro přepadení dostavníků a bank. Odměna tisíc dolarů. Tak vida, koho jsme tu předevčírem ve městě měli.

Nu a jako na třetího ukázal Harry na hezkého chlapce. Jako kdyby byl ten obrázek vyříznut ze svatební fotografie. Přesto marshall v Dodge City sliboval za jeho dopadení osm set dolarů. Účastnil se přepadení dvou bank a jednoho vlaku. Jmenoval se Douglas Payne. Na snímku měl ovšem na hlavě doslova hřívu, zatímco ve skutečnosti si ji už dávno oholil. Ale Harryho dokonalému postřehu nic nemohlo uniknout.

Ale ať jsme zkoumali ostatní portréty jak chtěli, toho posledního Harry mezi nimi nenašel. Nu, nebylo divu. Jestli mu skutečně bylo šestnáct, pak na něj ještě odměna vypsána být nemusela.

Teď jsme jen mohli litovat, že se nám nepodařilo toho Lindgrena v červené košili dostat živého, možná by se trochu rozezpíval.

Věru, Harry měl vskutku štěstí. Ti lumpové byli přesvědčeni, že ho zabili. Kdyby věděli, že ještě dýchá a navíc že má tak dokonalý pozorovací talent, nežil by jistě ani o minutu déle.

Takhle jsem mohl spokojeně se svým pozorování zajít za Ryšavým Johnem.

Zdálo se, že toho muže nic nemůže rozházet. Pokojně seděl za psacím stolem ve své kanceláři a zabýval se projektem kanalizace Sommervillu. Opět to byl pan starosta na svém místě. Jako kdyby dva dny a dvě noci nejezdil po prérii a nehonil uprchlé zločince.

Ukázal jsem mu ty obrázky.

Pokýval hlavou a chopil se tužky. Brzy jsme měli vedle sebe čtyři obrázky, za jejichž dopadení by dal sommervillský šerif svou kariéru.

Především už dobře známý Ricky Nelson. Vedle něj se poškleboval holohlavý Douglas Payne, a já věřím tomu, že muž odpovídající tomuto portrétu bude značně překvapen, až tento obrázek spatří. Vedle něj pak ležel nezměněný Kenneth Cranston, který patrně nepovažoval za nutné měnit svou vizáž, nepochybně přesvědčen, že kdokoli jej spatří, tento pohled nepřežije. Nu, a pak tady byl muž s otazníkem. Jeho tvář jsme neznali, a byli jsme přesvědčeni, že je nejméně nebezpečný.

Pod každý z těchto obrázků John vlastnoručně připsal číslo. Ano, dva tisíce dolarů za každého z nich. Některý z lovců lidí by si mohl přijít na pěkné peníze. Ještě včera nebyl nikdo v Sommervillu ochoten jet za unikajícími lupiči zdarma. Za tentýž poplatek však byli ochotni pověsit nevinného Sama Clintona. Byl jsem zvědav, co to s místnímu ostrostřelci udělá, až spatří tu částku, z níž se jim nuly musely točit kolem hlavy dobře týden.

Poslal jsem Jimmyho, ať nechá natisknout nové plakáty, a pomalu jsem se vracel ke své kanceláři.

Cestou mě zastavil pan Setman.

Podezíravě jsem se na toho bodrého muže zadíval. Nevěděl jsem doposud, co si o tom člověku mám myslet. Vypadalo to, že je ochoten spolupracovat s kýmkoli na světě, pokud jeho živnosti poskytne dobrou zakázku. Mě nemohl mít v lásce, protože hřbitov obutých se za mého působení moc nerozšířil. Naproti tomu si musel pochvalovat Ryšavého Johna, neboť během jeho starostování se počet obyvatelstva Sommervillu zdvojnásobil, a pan Setman viděl v každém, koho potkal, příštího zákazníka.

„Copak, berete mi míru na rakev, pane Setmane?“ prohodil jsem jízlivě, protože jsem si mohl být jist tím, že zakázku Torna Godmana, muže s tomahavkem, už začíná plnit.

„Chraň bůh, šerife, chraň bůh, ať vám všemohoucí dopřeje ještě dlouhá léta. Ale…“

Zasekl se.

„No, co ale. Nemám čas.“

„Víte, šerife, jedná se mi o toho Rowentera.“

Ovšem, pana Rowentera, bankovního úředníka, zastřelili při přepadení banky. Teď ho má v práci Setman, zítra má být pohřeb.

„Co je s ním?“

„No, lidi viděli toho lupiče, jak vyvlekl nebohého pana Rowentera z banky a hrozil všem, že ho zastřelí. To potom taky udělal. Prý.“

„Jakto — prý?“

„No, lidi viděli, jak ho střelil do hlavy a pan Rowenter okamžitě padl mrtev k zemi. Ale pan Rowenter nemá kulku v hlavě. Ten bandita se vůbec netrefil.“

„Cože, netrefil se z několika palců?“

„No vždyť vám to povídám. Na hlavě nemá pan Rowenter žádné zranění.“

„Tak na co pan Rowenter zemřel?“

„Má kulku v srdci.“

„Ale ten bandita ho přece držel odzadu

a mířil mu na hlavu. Jak by jej mohl střelit do srdce?“ zarazil jsem se.

„To nevím, ale myslel jsem si, že bych vám to měl říct.“

„To jste udělal dobře. Musím toho mrtvého vidět.“

„Ale šerife, už je oblečen na pohřeb a rakev je zatlučena.“

„Tak ji zase otevřete.“

„A kdo mi zaplatí práci a ušlý zisk?“

„Půjde to na účet města. Kdybyste mi to řekl dřív, mohl jste si ty zbytečné náklady ušetřit.“

„Víte, jaksi, dřív mě to nenapadlo.“

„Tak jdeme.“

Nu, nebyl to hezký pohled. Nemám rád mrtvé, a pan Rowenter byl znám jako svědomitý úředník a dobrý občan. Setman měl pravdu. Na jeho hlavě jsem nenašel nejmenší stopu po jakékoli střele, ale když jsme odhalili sako a košili, spatřil jsem na levé straně hrudi drobný otvor. Obrátil jsem mrtvého a viděl jsem, že kulka z těla nevyšla.

„Setmane, tu kulku potřebuju,“ řekl jsem rozhodně.

„Ale to přece..,“

Zastavil jsem jeho námitky tvrdým pohledem.

Poslal jsem pro doktora Caffreye, který střelu z těla vytáhl. Nu, musel jsem u toho být, abych později mohl u soudu dosvědčit, že doktor tu střelu skutečně vytáhl z těla nebohého Rowentera.

Donesl jsem ji jako poklad do kanceláře a položil ji na stůl. Zavolal jsem své pomocníky.

„Vy jste, hoši, viděli, jak ten bandita, snad to byl Nelson, zavraždil pana Rowentera?“

„Na vlastní oči,“ řekl skromně Jimmy, jako kdyby se za to ještě teď styděl.

„A čím střílel?“

„To poznám i se zavřenýma očima, podle zvuku. Revolver Smith and Wesson, ráže čtyřiačtyřicet.“

„Tak mi řekněte, proč kulka, kterou doktor Caffrey vytáhl z těla mrtvého, má ráži dvaadvacet.“

„To není možné, jasně jsme viděli, jak ten chlap střílí…,“ namítali hoši.

„To ano, ale do mrtvoly.“

„Do mrtvoly?“

„Jistě. Kdybyste se pečlivě rozhlédli kolem, jistě v některém štítu domů najdete kulku. Čtyřiačtyřicítku. Ten Rowenter musel být mrtev dřív, než ho vyvlekli z banky. Jak to probíhalo?“

„No, on ho Nelson skoro nesl před sebou. Zdálo se nám, že pan Rowenter je bez vlády, ale mysleli jsme, že je to z šoku, který musel prožít.“

„Někdo ho zabil mnohem dřív. Ještě v bance. Nelson před sebou vlekl mrtvolu. Proto také nemohl vzít rukojmí s sebou, na koně by se s mrtvolou nedostal. Ale jemu to pomohlo, protože vás oklamal.“

„Ale kdo ho tedy zabil?“

„Odpověď je jednoduchá. Ten, kdo držel v ruce malý revolver.

Takovou pěknou hračku. Snad derringer.“

„Ale to nemohl být nikdo z nich,“ divil se Jimmy. „Všichni měli u pasu doslova kanóny.“

„Není to tak docela pravda. Rowenter měl ve stole revolver. To přece dobře víte.“

„No, to ano, ale…“ Jimmy se zarazil.

„Byl to derringer, ráže dvaadvacet. Je to tak, že?“

„Ano, je to tak.“

„Pak ho zabil někdo, kdo věděl, že pan Rowenter ten revolver ve stole má. Víme ale, že při přepadení nestačil pan Rowenter pro revolver sáhnout. Ani zásuvku neotevřel. Byl tu tedy někdo, kdo o tom revolveru dobře věděl. Já si totiž nemyslím, že bandité za sebou potřebovali mrtvoly. Věděli, že peníze jsou peníze, ale vražda je vražda. Můžou sice být pověšeni za to i za ono, ale v případě vraždy za nimi pojede mnohem víc lidí. Že se tak v Sommervillu nestalo, to je jiná věc.“

„Kdo a proč ho tedy zabil?“

„Nu, nad tím budeme muset uvažovat.“

Kdosi zaklepal na dveře kanceláře. Reflexivně jsem sáhl po pušce, ale bylo to zbytečné. Přišel jenom zřízenec z dráhy.

„Šerife, máte na nádraží zásilku. Dost neobvyklou. Máte si ji převzít osobně.“

„Já, zásilku? A na nádraží?“

Kroutil jsem hlavou a ničemu jsem nerozuměl.

Zásilku pro mne právě vykládali z vagónu. Byla to prostá rakev z borového dřeva, bratru tak za dvacet dolarů.

Posílal mi ji neznámý dobrodinec až z Bridgewateru. Byla notně těžká.

Když jsem ji otevřel, našel jsem v ní ležet muže s úplně holou hlavou a také pochopitelně úplně mrtvého. Zemřel na místní poměry docela přirozeným způsobem. Kdosi mu rozsekl hruď nějakou ostrou sečnou zbraní. Nemusel jsem být jasnovidec, abych se dovtípil, že máme co dělat opět s indiánským tomahavkem.

Pozoruhodné bylo, že zakázka byla vypravena už včera večer. Tenhle člověk, nepochybně se jednalo o Douglase Payna, zemřel tedy dřív než Marco Lindgren.

Nelsonova parta se začínala zmenšovat.

Ale co bylo ještě zajímavější — na dně rakve, u nohou mrtvoly, ležela kožená brašna.

V ní bylo na chlup přesně dvacet tisíc dolarů.

9. Kolt proti tomahavku

Jak už jsem řekl, nevycházel jsem z překvapení.

Celý případ se vyvíjel neobyčejně překvapivě a zajímavě. Zatímco já jsem kráčel od neúspěchu k debaklu a John patrně na dopadení banditů rezignoval, kdesi venku řádí jiný ochránce spravedlnosti mezi bankovními lupiči jako černá ruka a systematicky je likviduje jednoho po druhém.

Oba zabiti tomahavkem. Je to vůbec možné, aby jeden člověk tohle všechno stihl za jediný den? Skoro jsem byl ochoten uvěřit, že si ti zlotřilci někde v rezervaci znepřátelili celý kmen Siouxů a ten je jim teď na stopě.

Pravda, Tom Godman má v sobě nějaký ten žejdlík indiánské krve. Navíc mi slíbil pohřeb. Jak se zdá, raději napřed pochová jiné ptáčky, než se půjde podívat na zoubek šerifu Williamsonovi.

Přiznám se, že raději bych si s ním povídal z očí do očí, než ho měl někde padesát mil daleko a nechal si od něj posílat spěšné zásilky. Nevyplacené. Za dodávku mrtvoly do Sommervillu jsem musel železniční společnosti zaplatit z vlastní kapsy. Jak ten člověk dokázal přesvědčit železniční byrokraty, aby mu rakev vzali do vagónu zdarma, to nevím. Ledaže by někomu držel tomahavk u krku, když si objednával tuto službu.

Nu, jak se zdálo, naši dobří známí prchali skutečně směrem na východ a zastavili se v Bridgewateru. Tam jednoho z nich potkala nehoda, ale zbývají ještě tři.

Já jsem městu odpovědný za jejich dopadení, musím teď zvednout své polámané kosti a vydat se tím směrem, abych aspoň zjistil, kam ta banda z Bridgewateru odjela. Skoro bych byl ochoten věřit, že se vydali po stopě Godmanovi, protože tohle si určitě nenechají líbit. Ale Godman taky ne. Rozhodně jsem nemínil čekat, až pan Godman rozseká na kusy celou tu smečku zločinců. Rád bych taky někoho z nich viděl napřed před soudem a potom na šibenici.

Takto jsem rozjímal, když jsem seděl na nepohodlném dřevěném sedadle druhé třídy a superexpres mě unášel do Bridgewateru. Usoudil jsem, že tam vlakem budu přece jen dřív než na koni.

Jen mi to pořád nechtělo všechno vycházet. Z banky bylo uloupeno sto dvacet tisíc dolarů. U Marca Lindgrena jsme našli dvacet tisíc, u Douglase Payna dalších dvacet. To je čtyřicet tisíc. Pokud se ti hoši dělili rovným dílem, je to sto tisíc. Co těch dalších dvacet tisíc? Ty byly nalezeny v hotelovém pokoji… Jak se tam dostaly? Nechtělo se mi věřit, že by ta holka měla s ničemy něco společného. Ale možná že ano, protože ji někdo zabil. Proč asi?

Miku, jsi ty hlava dubová. Těch lupičů nebylo pět, ono jich bylo šest…

Ale všichni svědkové hovoří o pěti mužích… Kdo je ten šestý, kde se vzal a kam se poděl?

Miku Williamsone, ti lupiči měli komplice přímo v bance. To je tedy ten šestý, který neměl jediný důvod prchat, protože si ho nikdo s přepadením dohromady nedával. On mohl klidně vzít svých dvacet tisíc a nepozorovaně je odnést a ukrýt v hotelovém pokoji. Že by to byl opravdu Sam Clinton? Ne, ten to přece být nemohl, ten byl v době přepadení prokazatelně jinde.

Proč tedy ty peníze zůstaly v hotelovém pokoji? Proč?

Budu muset ještě trochu přiskřípnout pana Holdstocka. Zdá se, že zdaleka neřekl všechno, co ví. V jeho takzvaném hotelu se asi dějí pěkné věci.

Konečně vlak zastavil v Bridgewateru. Sundal jsem svou hvězdu, protože tady neplatila. Ostatně přijel jsem na místo spíš jako soukromá osoba. Tady žádné vyšetřování nepovedu, pochopitelně. Jen bych si rád popovídal s místním šerifem.

Bývaly doby, kdy byl Bridgewater proti Sommervillu doslova velkoměstem. Vždyť Ryšavý John tady míval sídlo své banky. Ty časy minuly. Bridgewater zůstal takovým, jakým byl. Sommerville se rozrostl k nepoznání.

Procházel jsem městem o jedné ulici a několika příčných uličkách. Nebylo tu víc než tři sta domů a jestli tu žilo patnáct set lidí, tak to bylo hodně.

Šerifa tu dělal starší pán, s kterým jsem se vídal málokdy, spíš jsme si jen telegrafovali.

V kanceláři byl jen pomocník, mladý hejsek, který držel službu tím způsobem, že chodil po verandě s rukama v kapsách a pohvizdo-

val si. S ironickým úsměvem mi řekl, že šerif šel urovnávat jakési spory do místního saloonu. Skoro se mi zdálo, že si libuje v tom, že starý pán má nepříjemnosti, jako kdyby doufal, že právě tohle bude jeho poslední akce a on nastoupí na jeho místo.

Do saloonu to nebylo daleko a skoro byl čas v tom podvečerním parnu zahnat pomocí jedné či dvou sklenek tu cestovní únavu.

Rozrazil jsem lítačky a octl jsem se uprostřed zajímavého děje.

Bohužel, šerif do něj neměl co mluvit, protože stál skromně u dveří a jen přihlížel, co se tu odehrává.

„A já tvrdím, že to nedokážeš,“ řval urostlý honák. Nevypadal opilý, ale nasupený byl pěkně. Nebylo mu víc než třicet a soudě podle postavy, vyšel z málokterého pěstního souboje poražen. Jistě jen málokdo se odvážil vést s ním nějaký ten spor, ale tentokrát padla kosa na kámen.

On totiž hulákal na muže, který pokojně seděl u stolu a právě upíjel ze sklenice piva.

Když jsem toho člověka spatřil, zůstal jsem jako přimražený.

Nečekal jsem, že se s ním znovu setkám, a to právě tady.

Přímo uprostřed sálu pokojně seděl Tom Godman. Samozřejmě, klobouk si nesundal, a dokonce si položil jednu nohu na stůl. Hleděl na svého soka přivřenýma očima. Jeho ústa se sotva pohnula a vyšlo z nich jediné slovo.

„Dokážu to.“

Pak se znovu věnoval své sklence.

„Nevěřím ti,“ hulákal honák. „Nevěřím ti ani slovo. Jsi ubohý žvanil a mluvka.“

„Jime, on přece nežvanil. On tady neřekl ani slovo.“

„To nevadí, říkali to o něm jiní. Poznali ho, a on to nepopřel. To je stejné, jako kdyby to řekl on. Nikdo s ubohou sekyrkou nemůže být rychlejší na dvacet kroků než chlap s koltem.“

Muž s tomahavkem seděl jak skála. Vypadalo to, že ho honák Jim vůbec nezajímá. Ten ale něco podobného, co se doslechl, nemohl přenést přes srdce.

„Povídám ti, buď odvoláš, co tady o tobě říkali, nebo…“

„Nebo?“

Tom Godman se poprvé na toho mluvku podíval a já v jeho očích spatřil blesk. Podobný už jsem zahlédl. Nechtěl bych být teď v kůži toho honáka. On ale nic nepostřehl a stál na svých smyšlenkách.

„Nebo ti dokážu, že pravdu nemáš.“

Po těch slovech vytáhl Jim kolt, zatočil jím neobyčejně zručně kolem prstu a zasunul jej zpět do pouzdra. Nu, ten výkon vypadal efektně, ale nechci se moc chlubit — kdyby se postavil Ryšavému Johnovi, byl by bradou vzhůru dřív, než by vůbec po koltu sáhl, a kdyby stál proti mně, snad by se dotkl pažby. To by z jeho strany bylo tak všechno.

Věřte mi, raději bych dráždil chřestýše než Torna Godmana s jeho tomahavkem. Já už jednou viděl, jak jeho zbraň letí vzduchem, a mnozí další, kteří to také mohli vidět, už o tom nikdy nebudou vyprávět.

„Říkám, že to dokážu,“ řekl klidně Godman a hodil na stůl pár centů.

Chtěl vstát.

„Nikam nepůjdeš!“ zařval Jim. „Odvolej to.“

Tom Godman si posunul klobouk níž do čela. V tu chvíli třeskl výstřel a klobouk sletěl z jeho hlavy. Z hlavně Jimova koltu se kouřilo.

S Godmanem to ani nehnulo.

Vyšla další rána. Roztříštila poloprázdnou sklenici piva na jeho stole. To už za Godmanem bylo dávno prázdné místo, nikdo ze znalců místních poměrů nehodlal riskovat zásah z Jimovy pistole.

Tom Godman si chladnokrevně setřel kapky piva z tváře.

„Tady máte, barmane, deset centů za tu škodu. Létají tady mouchy, rozbil jsem sklenici,“ hodil Tom Godman na stůl další deseticent.

Jimovi se nahrnula snad všechna krev do tváře. Postavil se dva kroky od Torna Godmana.

„Povídám, že to nedokážeš.“

Godman jej neuznal za hodná odpovědi.

„Jsi zbabělec a lhář.“ Godman se chystal odejít.

„Jsi špinavé indiánské prase!“

sem.

Pochopil jsem, že tohle Jim říkat neměl. Další blesk projel Godmanovýma očima.

„Na dvacet kroků jsi říkal?“ zeptal se klidným, až ledovým hla-

„Jo, na dvacet kroků.“

„Kde?“

„Venku, na ulici.“

„Tak moment, moment,“ uslyšel jsem náhle starostlivý hlas.

„Pánové, v tomto městě se nikdo nebude bít.“

Poznal jsem starého šerifa. Konečně se odhodlal zasáhnout, ale sám dobře asi věděl, jaké bude mít jeho slovo váhu. Jediné, co by v tuto chvíli pomohlo, by bylo odzbrojení honáka Jima, i když už jsem pochyboval, že by Tom Godman nechal potom, co jeho sok řekl, událostem volný průběh.

Ale Jim šerifa surově odstrčil a zařval na Godmana.

„Jdeme, na co čekáš.“

Následoval úsměv. Nepatrný, chladný, ale smrtící úsměv. V Godmanových očích jsem zahlédl smrt.

Celý saloon se vyhrnul na ulici, aby viděl ten souboj.

Na jedné straně místní rváč s koltem, který jistě zažil nejednu podobnou situaci. Naproti němu muž s malou sekyrkou, která vypadala proti velké čtyřiačtyřicítce naprosto neškodně.

Jim od sebe odstrčil své přátele, kteří jej od jeho úmyslu odrazovali.

Už se s tím nedalo nic dělat. Souboji nešlo zabránit.

„Tak dělej, házej, na co čekáš?“ sípěl Jim.

„Dám ti výhodu. Sáhni po zbrani první.“

„Rozstřílím tě na kusy dřív, než se vůbec rozmáchneš,“ zařval Jim, ale to už držel v ruce kolt.

Ještě stihl zvednout hlaveň skoro do vodorovné polohy. Ještě stačil přiložit ukazováček ke spoušti.

Pak se pomalu, bez jediného výkřiku, skácel dozadu. Z čela mu trčel tomahavk.

Tělo sebou ještě dvakrát škublo, pak znehybnělo. Překvapilo mě, jak málo krve vyteklo.

Kolem sebe jsem slyšel jen slova údivu.

„Kdyby neřekl, že jsem špinavé indiánské prase, tak jsem ho nechal žít,“ nechal se slyšet Tom Godman, když si bral zpět svou zbraň.

Nu, šerif musel plnit svou povinnost dál.

„Promiňte, pane, ale podle zákona jste povinen mi odevzdat zbraň do té doby, než tento případ vyšetří soud…“

„Kdo neví, jak se to seběhlo, je slepý červ,“ odtušil Tom Godman, a šerif se víc namítat neodvážil. „Ostatně pochybuji, že by se v této zemi našel šerif, který by mi dokázal odejmout zbraň. Neodvážil se toho ani tamhle šerif Williamson ze Sommervillu, který vám jistě přišel o mně říct leccos zajímavého,“ pohodil hlavou směrem ke mně.

Pak odvázal od břevna svého koně a pokojně odjížděl pryč, aniž by se ohlédl.

Nu, mé inkognito už bylo vyzrazeno, ale potom, co se tady odehrálo, jsem byl pro město zcela nezajímavý.

„Věřte mi, uděláte lépe, když ho necháte jet,“ řekl jsem starému šerifovi. Sel jsem s ním do jeho kanceláře a cestou jsem mu vyprávěl, co se u nás seběhlo.

„Slyšel jsem už o tom, že se u vás kdosi podíval do banky.“

„Ano, právě proto jsem tady. Před několika hodinami byl tady u vás zabit jeden z lupičů.“

Nu, bylo to pro šerifa jisté překvapení.

Vykládal jsem před něj na stůl portréty mužů, po nichž teď Sommerville nejvíc pase. Díval se na ta umělecká díla a jen pokyvoval hlavou.

Nikoho z nich ve městě neviděl, ale slíbil, že vyhlášky vyvěsí.

Celkem jsem chápal, že pro mne nemůže nic víc udělat.

„Ale co jste to říkal, pane Williamsone, že tady u nás zastřelili nějakého lupiče?“

„Nevím, jestli jej zabili právě tady u vás, ale každopádně odsud přicestoval. V rakvi. Někdo mi ho poslal úhledně zabaleného a odesílací stanice se jmenovala Bridgewater. Proto jsem tady.“

„Nu, pak musíte na nádraží. My jsme tady už dlouho žádnou mrtvolu neměli. Až teď,“ a pohodil hlavou směrem k ulici, kde právě odnášeli nebožtíka tam, kam se mrtví zpravidla odkládají.

„A co ten muž s tomahavkem, viděl jste ho tady už někdy?“ ptal jsem se teď už spíš ze zvědavosti.

„Říkáte, Godman se jmenuje?“ pokrčil rameny. „Projde tudy dost lidí, ale takový typ bych si asi pamatoval.“

Zastávka v Bridgewateru byla malá, vlastně stejně velká jako stanice Rockwood. Pracoval tu jen jeden zřízenec, starší pán, který občas někomu prodal jízdenku a povyprávěl si se strojvedoucím. Zboží se tady moc nevykládalo.

„Jo, byl to takovej divnej den,“ povídal mi ten usedlý pán, když jsem se mu představil i se svou hvězdou. Byl upovídaný a toužil po lidské společnosti. Dalo mi dost práce ho usměrnit. Naštěstí jel za čtvrt hodiny vlak zpátky do Sommervillu a já tady už víc na práci neměl.

„Vopravdu, divnej den. Mám tamhle zahrádku, víte, a vobčas se vrtám v zemi, teda když zrovna nejede žádnej vlak. A to von dost často nejede. A tak se tam hrabu a pleju vokurky, když najednou slyším, jak přijel vůz. Podívám se, a vopravdu tam stojí povoz s jedním koníkem. A na korbě, co byste řek. Rakev. A na ní přilepenej papír. Tam bylo napsaný, ať to pošlu nějakýmu šerifovi do Sommervillu — jo, to jste vy? Byly tam eště dva dolary, ty prej sou pro mě, za tu zásilku, tím teda mysleli tu rakev, prej už zaplatí ten šerif. Zaplatil jste, že jo. No, víc vám nepovím.“

„Máte ještě ten papír?“ ptal jsem se dychtivě.

„No,“ škrábal se na hlavě. „Už ne, von se mi hodil na zatápění.“

„A co ten vůz s koněm, přišel si pro něj někdo?“

„Jo, to jo, až když vodjel ten vlak s rakví. Celej rozpálenej sem přijel pan Gandler, co mu přej patří, že mu ho před hodinou někdo ukrad. Tak si ho vzal, ani nepoděkoval.“

Nu, ptát se, kdo panu Gandlerovi ukradl ten vůz s rakví, bylo zbytečné. Nikdo nic neví, nikdo nic neviděl, Godman byl dnes v tomto městě poprvé, a přece tady někde zabil chlapa, co vyloupil banku v Sommervillu. Šel po stopě, kterou my jsme ztratili. Našel ho tady i s jeho penězi. Kde jsou ale zbývající tři? Kde?

Blížil se večer a já jsem ve svém pátrání ustrnul na mrtvém bodě. Jen jsem si nedokázal představit, jak to ten Godman dělá. Je snad najednou na všech místech, kde je ho potřeba.

Lokomotiva pomaloučku supěla k Sommervillu, táhla za sebou poslušně dva osobni vagóny, nepříliš obsazené cestujícími, a tři nákladní, povětšinou naložené velkými bednami, z nichž nejedná měla skončit právě v našem městě.

Rozhodl jsem se, že to zítra zkusím vzít všechno pěkně znovu, od počátku. Nadělal jsem spoustu chyb a zmateně jsem přebíhal od jedné věci k druhé. Byl jsem teď pevně přesvědčen, že za tím vším má prsty Tom Godman a že to je nepochybně on, kdo zorganizoval vyloupení banky v Sommervillu. Ne proto, aby se obohatil, protože peníze se pomalu vracely tam, kam patřily. On to udělal proto, aby znemožnil sommervillského šerifa. Měl ho ukázat všem jako naprosto neschopného a ničemného chlapa, který se vůbec k ničemu nehodí, když mu kdosi hravě dokáže vyfouknout statisíce dolarů zpod nosu a když sám nedokáže najít jediný cent.

A teprve potom, až budu v očích veřejností znemožněný a budu odvolán ze své funkce, teprve potom přijde za mnou a za všeobecného výsměchu mi zapíchne do čela ten svůj tomahavk.

Nedá mi nejmenší šanci, protože i s koltem jsem neuvěřitelně pomalý. Ne, ne, Godmane, s koltem se ti nepostavím. Já budu mít v ruce pušku.

Možná že jako šerif jsem neschopný a ani by mi moc nevadilo, kdyby tu práci už dělal někdo jiný, ale život si jen tak pro nic za nic vzít nenechám.

Inu, když si tak vzpomínám na ty okamžiky, které jsem prožil na tvrdém sedadle vlaku ploužícího se k Sommervillu, musím uznat, že jsem byl tenkrát pěkný bloud.

Z Torna Godmana se mělo vyklubat něco jiného.

Pamatuji se ještě na jednu věc. Když jsem usínal, náhle jsem si uvědomil, kde už jsem v minulosti viděl tak zarostlou tvář, ta pichlavá očka. Věděl jsem přesně, koho mi Tom Godman připomíná.

Pak mi ale mou mysl překryl spánek a ať jsem se ráno namáhal sebevíc, nemohl jsem si ten jedinečný okamžik připomenout znovu.

Miku Williamsone, jsi úplně k ničemu.

10. Mrtvola navíc

Ráno jsem pustil Sama Clintona. Za ty dva dny za mřížemi se vzpamatoval a považoval jsem za víc než jisté, že on s těmi penězi ani s vraždou děvčete v hotelu nemá nic společného.

Když to viděl Blonďák James, začal skuhrat a doprošovat se toho, abych ho pustil taky. Nemohl pochopit, že jeho chci postavit před soudce jen za to, že si chtěl zahrát na spravedlnost.

„Počkejte, šerife, tohle se vám nevyplatí,“ dštil kolem sebe oheň a síru. „Mám známého advokáta a ten s várna zatočí.“

„Už se na to těším,“ odtušil jsem. „Měl by spíš hledat skulinku, jak tě zachránit od provazu.“

Tím jsem s ním skončil.

Naproti tomu jsem si zavolal Holdstocka a byl jsem rozhodnut si ho pořádně podat.

Holdstock už trochu změkl, ale jeho nesdílnost byla až chronická. Nic neviděl, nic neslyšel, nikoho nezná.

Tak jsem si musel trochu pomoci. Položil jsem před něj úřední papír, který jsem si vyžádal od Ryšavého Johna. Holdstock natáhl svůj předlouhý krk nejméně o tři palce víc, než to vůbec šlo, a oči se mu málem do důlků nevěšly.

„Tohle přece nemůžete udělat,“ prskl a odstrčil papír od sebe, jako kdyby se ďábel potkal se svěcenou vodou. „Přece mi nemůžete zavřít podnik. Vždyť mě zruinujete!“

„Máme toho tady na tebe víc než dost, Holdstocku. Mám ti to všechno vyjmenovat? Tak za prvé, hazardní hry. Za druhé…“

„Ne, to stačí, šerife, já si myslím…“

„Tak nemysli. Pěkně vyklopíš, kdo všechno byl toho večera v hotelu. Hlavně mě zajímá chlap, který tam přišel asi půl hodiny před námi, a nevěš mi bulíky na nos, že to byl Sam Clinton.“

„Ale ten tam opravdu přišel.“

„To už víme. A taky víme kdy. Nechtěj nám tady tvrdit, že si každý tvůj host schová do skříně mošničku s dvaceti tisíci dolary.“

„O žádných penězích nic nevím.“

„Tak si koukej rychle vzpomenout, než si někdo jiný vzpomene, že v té loupeži v bance máš prsty ty.“

„Já, šerife?“ divil se Holdstock. „Já bych přece nedokázal nikdy…“

„Stačí, že jsi schovával lidi, kteří v té loupeži prsty měli. Jestli si během pěti minut nevzpomeneš, kdo tam ty prachy přinesl, tak strávíš příštích dvacet let za mřížemi. A kdoví, kdo zapíchl tu holku.“

Musel jsem mu trochu rozproudit krev. Konečně začal měknout.

„Nehnul jsem se celý večer z hotelu,“ začal.

„Jsem nakloněn tomu zatím věřit.“

„Když přijel večerní vlak, ubytoval se u mě nějaký obchodní cestující s deštníky.“

„Jak vypadal?“

Popis seděl nejspíš na obchodního cestujícího s deštníky. Z okruhu podezřelých jsem jej tedy vypustil.

„Ještě někdo přijel tím vlakem?“

„Ne, to ne, ale kolem deváté přifrčel do města dostavník.“

„Jistě, to se tady stává,“ řekl jsem ironicky.

„Přivezli nějakého nafintěného panáka v černým obleku. Přespal tady a ráno pokračoval vlakem dál.“

„Nespal náhodou u krásné Miriam?

„Ne, pokoj měl v jiném poschodí. I když… Do toho, kdo navštěvuje krásnou Miriam, já příliš nemám co mluvit.“

„Nech toho, Holdstocku, nebo ti ještě přišiju kuplířství. Co bylo dál.“

„Kolem desáté přišel, ostatně jako obvykle, Blonďák James.“ A vida, tak tohle byla novinka…

„Kampak šel on?“

„No, to nevím…“

„Jak to můžeš nevědět, to jsi špatný hoteliér.“

„No, víte, já jsem ho viděl, až když odcházel.“

„Copak on má od hotelu klíče, že sis ho nevšiml?“

„To je právě to, co si neumím vysvětlit. Najednou šel ven, jen mě tak letmo pozdravil a odešel.“

„A pak?“

„No pak přišel asi ten chlap, co ho hledáte.“

„Který?“

„No asi ten, co zapíchl Miriam.“

„Jak víš, že ten chlap, co ho hledáme, zapíchl Miriam?“

„Kdo jiný by to mohl být?“

„Právě jsi mi vyjmenoval čtyři lidi. Obchodní cestující, vyfintěný panák v černém obleku a Blonďák James.“

„To jsou jen tři…“

„Ovšem, tím čtvrtým jsi ty.“

„Ale šerife, tohle přece ne, to nejde, to bych…“

„Tak dost, povídej mi o tom chlapovi.“

„No, víte, už jsem ho viděl dřív.“

„Aha, tak starý známý.“

„No, známý zrovna ne. Už jsem se s ním viděl před asi šesti le-

ty.“

„Kde to bylo?“

„Ve věznici v El Establu.“ Nu, to bylo zajímavější.

„Za copak jsi seděl?“

„Za padělání, ale to přece, šerife, musíte vědět.“ Nu, nevěděl jsem to, ale předstíral jsem, že to vím.

„A on tam ten tvůj známý dělal dozorce? To z tebe mám páčit

každé slovo jako heverem?“

„Ne, on Marco Lindgren tam seděl za krádež.“

„Za jakou krádež?“

„No, bankovní loupež to byla.“

„A vida, tak jsme doma. Tak ty jsi ukrýval v hotelu bankovního lupiče.“

„Ne, on mi… vyhrožoval. Říkal, že mě zabije, když nezavolám doktora.“

„A ty jsi ho ubytoval v hotelu a doktora jsi mu zavolal.“

„Ne, neubytoval. Řekl jsem mu, že to v Sommervillu pěkně smrdí a že bude nejlépe, když potáhne dál. No a zatímco jsem se s ním bavil u zadních dveří, tak přišel ten mladej Clinton, jaksepatří nalitej. Hulákal ve dveřích, že chce nějakou perfektní holku. Mě napadlo, že bych tomu Lindgrenovi nakukal, že je to šerifův zástupce, a on na to skočil a rychle zmizel.“

„A mezitím jsi mu poradil, kam má s prostřelenou nohou jít.“

„Nevěděl jsem, že má prostřelenou nohu,“ bránil se Holdstock.

„Jen jsem mu řek, kde bydlí doktor.“

Nu, kam Lindgren jel, to už víme, a jak dopadl, taky. Ovšem nevěděl to Holdstock.

„A kam jsi schoval ty peníze, co ti tady nechal Lindgren?“ Kdyby teď řekl, že do pokoje dívky Miriam, měl jsem ho v hrsti.

Holdstock přece nevěděl, že Lindgrenův podíl jsem u něj našel. Ale Holdstock s nevinnou tváří prohlásil, že u Lindgrena neviděl ani cent.

Nu, přece jen jsem se o kousek pohnul, i když ty peníze, co jsme našli v hotelu, mi nešly do hlavy. Musel to být přece jeden z těch pěti, co si v hotelu ty prachy schoval, ale Holdstock přiznal jen Lindgrena, snad proto, že už to měl za sebou.

„Tak se podívej, Holdstocku. Já tě teď pustím ven.“

„Opravdu, šerife?“ divil se Holdstock.

„Víš, on tam venku chodí takový zvláštní chlap, jmenuje se Sam Godman. Umí házet tomahavkem. Moc dobře umí házet. Tak tenhle Godman rozsekl čelo tvému příteli Lindgrenovi a o pár hodin později mi poslal v rakvi jeho kolegu Douglase Payna. Jistě se nebudeš ptát, na jakou nemoc tenhle Payne skonal. Pokaždé mi vrátil dvacet tisíc dolarů. Pěkně pohromadě. Já tě teď pustím a dovolím ti odjet z města. Pak ale rozhlásím, že těch dvacet tisíc dolarů, které se našly, to byl tvůj podíl na loupeži. Jak se ti to líbí? Godman to pochopí, on určitě už ví lépe než já, že v tom máš prsty.“

Narazil jsem na skutečného zbabělce, který mě začal prosit, abych ho nechal zavřeného ve vězení.

Mávl jsem nad tím rukou a zamkl jsem za ním celu. Blonďák James stál celý nervózní u mříží a pozoroval nás zpod svého širáku. Vypadal pěkně otráveně. Nu, ještě si počkáš, chlapče, než se dostaneš ven, pomyslel jsem si. Pokus o lynč, to se v Sommervillu nenosí. Ale nějak se mi těch dvou zželelo. Řekl jsem si, že neuškodí, když je zavřu do stejné cely, aby si měli o čem povídat.

Jak jsem tak Holdstocka zamykal k Jamesovi, jen jsem tak nesměle prohodil:

„Tak příjemnou zábavu, hoši. Tvé informace, Holdstocku, mi skutečně velice pomohly.“

A zavřel jsem za sebou vězení, abych si to všechno nechal pěkně projít hlavou.

Ve městě byl klid. Na bankovní loupež už všichni zapomněli, protože nejnovější senzací pro ně byla zpráva o tom, že mi v rakvi poslali mrtvolu, a mohl jsem i zaslechnout, že mě starosta co nevidět odvolá.

Tak jsem šel za starostou, abych měl ty nejčerstvější zprávy. Ryšavého Johna jsem našel v bance. Byl to ten podivný Ryšavý

John, který v tu chvíli vlastně nebyl Ryšavým Johnem, ale bankéřem Pristleyem. Pohyboval se ve světě šeků, úvěrů, hypoték, směnek, trezorů a bankovek, zavalen papíry a čísly.

Ne, Johne, tenhle černý oblek ti vůbec nesedí a ten cylindr teprve ne. Víš, myslel jsem si, že prožijeme zase pár dní jako za starých časů a že dostaneme ty lumpy, a pro tebe je důležitější kontrolovat, jak fungují přepážky a jestli účty sedí na cent přesně.

Naštěstí si na mne udělal čas. Aspoň trochu z Ryšavého Johna v panu Pristleym zůstalo. Seděl v pohodlné židli, nohy na stole, v ústech doutník a po ruce sklenka whisky…

I způsob mluvy mi v tu chvíli připomněl toho Johna, který si objednával pohřeb šerifa Carpentera.

„Tak Holdstock zpíval, říkáš. Nezdá se, že toho řekl moc, ale myslím, že brzy budeme u cíle.“

Nechápal jsem.

„Myslím, že už tuším, kdo ty peníze u Miriam zapomněl.“

„Kdo?“ ptal jsem se nedočkavě.

„Jen ještě počkej, nerad bych tě svedl na špatnou stopu. Ty ostatní prachy, ty už, zdá se, musím oželet. Ti lumpové je někde utratili v kartách nebo v hospodě. Požádal jsem své kolegy bankéře, aby mi dali zprávu, pokud se k nim dostane větší množství bankovek najednou z podobných podniků. Zatím nic, ale to neznamená, že se ještě neutrácejí.“

„A co ten Tom Godman?“ Pokrčil rameny.

„Trochu zvláštní postava. Nechtěl bych proti němu stát s revolverem v ruce. Nikdy jsem o něm neslyšel…“

„Poslyš, Johne, včera večer jsem si vzpomněl, že jsem podobného chlapa už někdy viděl. Měl jsem přímo utkvělou myšlenku, ale hned potom jsem usnul. Stárnu, hochu, a zapomínám. Teď nevím, kdo by to měl být.“

Vešel Johnův tajemník. Přinášel mu na stříbrném tácu několik obálek.

„Pošta, pane.“

John se hbitě přehraboval v té hromádce papíru, ledabyle přejížděl to, co mu kdosi naléhavě potřeboval sdělit, ale pak se najednou zarazil.

Četl a četl. Pak tiše hvízdl, ale nic neříkal.

Visel jsem na něm očima, ale nic jsem z něj nedostal.

„Myslel jsem si, že bychom odpoledne mohli vyjet po nějaké stopě, ale mám něco naléhavějšího na práci.“

Řekl to dost nepřítomným hlasem. V tom dopise bylo cosi navýsost zajímavého, už dlouho jsem neviděl, že by s Johnem něco tak zacvičilo.

Nu, snad se, hochu, nedopustíš nějaké chyby, pokud ti někdo vyhrožuje nebo tě vydírá, pomyslel jsem si.

Pomalu jsem se s Johnem rozloučil a vydal jsem se zpět. Z poštovního úřadu na mne volali, že mi přišel balíček. Snad ne zase mrtvola?

Ne, mrtvola ne, do takového balíčku se mrtvola nevejde. Vážil asi osm liber.

Když jsem jej ve své kanceláři rozbalil, vyvalila se na stůl hromada dolarů.

Nebylo jich méně než šedesát tisíc. Zbývající část bankovního lupu.

U toho přiložen drobný lístek.

Byl popsán jen několika řádky, úhledným rovnoměrným písmem:

Pokud máte, šerife, zájem o dopadeni bankovních lupičů, přijeďte zítra večer před osmou do Orlího kaňonu. Je nutné, abyste přijel zcela sám, bez jakéhokoli doprovodu.

Přítel

A vida, copak znamená tohle? Tuším za tím jediného muže.

Muže s tomahavkem samozřejmě. Někde vypátral skrýš banditů a vyfoukl jim všechno. Budiž. Ale proč ten tajemný vzkaz?

Nerozuměl jsem tomu. Orlí kaňon je odsud přes osmdesát mil, pokud tam chci být zítra večer, musím sednout za pár hodin na koně a uhánět, co to jen půjde, a ještě budu muset jet kus noci.

Ale byl jsem pevně rozhodnut celou tu loupež vyřešit. Peníze už máme, budiž, teď ještě dostat ty chlapy. Jestli má tohle všechno na svědomí náš přítel, pak si přijde na pěknou odměnu. Za každého dvě tisícovky, k tomu ještě navíc patnáct stovek za Nelsona.

Nu, ale musím se pořádně ozbrojit. Jsou proti mně tři a neštítí se ničeho.

Proč tam mám ale přijet sám? Miku, není to past? Nemáš se s tím svěřit Ryšavému Johnovi?

Byl jsem opravdu na vahách, ale přemýšlel jsem jen chviličku.

Déle to už nešlo.

Z vězení se náhle ozval hlasitý pokřik a rachot, pak jsem zaslechl Jimmyho hlas a výstřel.

Když jsem tam přiběhl, spatřil jsem Jimmyho s revolverem v ruce, proti němu za mřížemi Blonďáka Jamese s rukama zvednutýma ke stropu.

Vedle něj ležel na zemi pan Holdstock. Ten už nikdy v životě nevstane, protože mu z hrudi čouhala střenka nože.

„Zapíchl ho před mýma očima, šerife,“ říkal rozhořčeně Jimmy a ukazoval na Blonďáka Jamese.

„Tak k tomu ještě vražda,“ řekl jsem. „Jamesi, nechtěl bych být ve tvé kůži. Za tohle ti soudce dá provaz.“

„Za co, šerife,“ bránil se rozhořčeně James. „On,“ ukazoval na mrtvolu, „on na mne vytáhl nůž.“

„Co jsi viděl, Jimmy?“

„Viděl jsem, jak ti dva zápasí. Tahali se o nůž. Vystřelil jsem jim nad hlavy, aby toho nechali. Nůž spadl na zem, tak James se ho zmocnil a…“

„Je to jasné,“ rozhodl jsem.

„Nic není jasné,“ řval Blonďák James. „On sem přinesl nůž, měl ho v botě. Najednou se na mne vrhl a chtěl mě zabít. Já jsem se jen bránil!“

„Nemám na tebe náladu,“ řekl jsem s opovržením. „Zavolejte Setmana a poptejte se někoho, kdo kde viděl podobný nůž,“ dodal jsem a byl jsem pěkně naštvaný, protože tahle vražda ve vězení mě zdrží o pár hodin. Kdoví, jestli přijedu do Orlího kaňonu včas.

11. Orlí kaňon

Orlí kaňon leží osmdesát mil na sever od Sommervillu. Je to vskutku nehostinné místo. Kdysi jsem měl příležitost se s tímto podivným koutem letmo seznámit. Nikdy jsem netušil, že dostanu tak zvláštní pozvání.

Nevěřil jsem ani tomu, že tam nějak pohnu s případem vyloupené banky či dokonce dopadnu Rickyho Nelsona. Krom toho, peníze už byly v bezpečí, ukryty tam, kam patřily, to jest v trezoru sommervillské banky.

Dopis mě nabádal, abych se o své nastávající cestě nikomu nezmiňoval. Připadalo mi to pošetilé a zbytečné, a tak jsem se rozhodl, že se svěřím přinejmenším Ryšavému Johnovi, i když v žádném případě nebudu trvat na tom, aby jel se mnou. Stala se však podivná věc — John nebyl k nalezení. Jen jsem se dověděl, že se krátce předtím, než jsem dostal onu podivnou zásilku plnou bankovek, z banky vytratil, aniž by komu co řekl.

Dokonce jsem se odhodlal zajít za Patricií, která by mi snad mohla podat vysvětlení, ale od ní jsem se dověděl, že si John nepřál, aby mi cokoli říkala. A šlo speciálně o mne, to mi bylo jasné.

Nu, pochopil jsem. John našel další stopu, určitě podnětnější a jasnější, než je ta má, a vydal se po ní sám. K čemu také potřebuje stárnoucího a čím dál tím víc neschopnějšího šerifa.

Ta nešťastná událost ve vězení mě skutečně zdržela až do večera. Cestoval jsem tedy v noci a jen jsem litoval svého koníka, který nevěděl, jakou vzdálenost musí do zítřejšího večera urazit. Putoval jsem po dostavníkové trase. Byla to celkem rovná a bezpečná cesta, a protože svítil měsíc, mohl jsem si dovolit jet poměrně rychle.

Ke třetí hodině ráno už mi začala padat víčka, i koník toho měl dost, proto jsem na pár hodin zastavil a zdříml si.

Když vyšlo slunce nad obzor, opět nás našlo na cestě.

V deset hodin mi zbývalo k cíli pětatřicet mil. Měl jsem zhruba osm hodin na to, abych se na místo dostal včas, a mohl jsem si tedy dovolit odpočinek s tím, že pak bude stačit, když ujedu šest mil za hodinu. Můj kůň byl vytrvalý, věrně mi sloužil dlouhá léta a únava z noční jízdy zatím na něm nebyla znát.

Naobědval jsem se v Thorntonvillu. Čím vzletnější jméno, tím horším dojmem takové osady působí. Biftek, který jsem žvýkal, byl ze stoleté krávy, pivo páchlo močůvkou, o čistotě stolu ani nemluvě. Zato cena byla přímo nehorázná. Ani jsem se nedivil, že v takovém saloonu nikdo nesedí. Deputy šerif byl starý opilec, který nikdy o nějakém Ricky Nelsonovi neslyšel, a to, co se odehrává za hranicemi jeho města, ho vůbec nezajímalo.

Ještě že vodu ve studni nemohlo nic ohřát, takže se můj kůň příjemně osvěžil.

Jen jsem si povzdechl a jel dál.

Krajina se měnila. Zelené pastviny, poseté usedlostmi a stády pasoucích se krav, ustupovaly čím dál tím víc kaktusům, které začínaly narůstat do závratných výšek, až se proměnily ve skutečný les. Mezi trnitými ostny se vinula uzoučká stezka a kdybych si nedával pozor, měl bych brzy stehna rozedřená do krve.

Po necelé půlhodině kaktusy prořídly a přede mnou se objevila nekonečná planina, kde nebylo ani stopy po trávě. Rostly tu jen

zvláštní keříky, krčící se u země tak, jak je tam srazily horké sluneční paprsky. Dusivý žár doslova tepal zemi. Nikde nebylo možno najít stín.

Nehnul se ani vánek, přestože jsem jasně na obzoru viděl, jak se do vzduchu vznáší prach a víří v nesmyslném reji. Když jsem však k tomu místu dorazil, byl tam týž těžký a nehybný vzduch.

Planina jako kdyby neměla konce, a přece…

Pozvolna jsem se blížil k velkému terénnímu zlomu. Obzor jako by se stále přibližoval, až jsem náhle zjistil, že projíždím na okraji hlubokého kaňonu.

Tady bylo to místo, kam mě zval onen zvláštní dopis. Orlí kaňon.

Stěny se svažovaly prudce dolů, snad půl míle hluboko. Tam někde v hlubině jsem mohl spatřit tenkou stružku řeky, vinoucí se údolím v malebných meandrech.

Nu, Miku Williamsone, tady je dobrá rada drahá. Orlí kaňon je dlouhý dobrých třicet mil, táhne se od západu k východu, a ty vlastně nevíš, kam se máš vrtnout. Navíc jsem nebyl schopen nikde najít schůdnou cestičku, která by mne zavedla dolů.

Když jsem toto místo navštívil posledně, přijížděl jsem od východu a brána do kaňonu, podobná zubaté obludě, byla dokořán otevřená. Tady se však příroda chránila před nevítaným vetřelcem.

Mohl jsem jen závidět supům kroužícím vysoko nad mou hlavou, že mohou kdykoli slétnout dolů.

A přece, ti ptáci se snášeli k zemi, a bylo to nedaleko ode mne. Buďto tam našli kořist, nebo na ni teprve čekali.

Protože jsem neměl lepší nápad, jel jsem se podívat, co tam ty dravce tak lákalo.

Napůl rozervaná mršina koně na hřbetě ještě nesla sedlo.

Byl to odporný pohled. Zápach se táhl do vzdálenosti dvaceti yardů. Neměl jsem sílu se víc přiblížit.

Ale jezdce jsem nikde nespatřil, znamená to tedy, že buď odsud odešel po svých, nebo…

Přece jen jsem prozkoumal stopy, ale nebyl jsem takovým znalcem otisků, jako byl Ryšavý John. Toho tak mít teď s sebou!

Zdálo se mi, že se tam v dálce, za vysokými kaktusovými kmeny, něco zablýskalo. Snad nůž, mačeta nebo dokonce puška. V každém případě to byl kov.

V tu chvíli jsem byl dole z koně a v ruce jsem držel pušku. Díval jsem se přes hřbet zvířete tím směrem, ale neviděl jsem už nic.

Asi mě klamal zrak.

Pomalu jsem postupoval blíž, koně jsem vedl za otěže.

A tu jsem narazil na stopu. Zcela zřetelně jsem spatřil otisky koňských kopyt, které se přibližovaly k tomuto místu od jihu, z téhož směru, ze kterého jsem přijel já.

Na rozdíl od těch, které jsem zkoumal nedaleko koňské mršiny, byly tyto doslova čerstvé. Někdo se tady projížděl na koni možná před půldnem, ale spíš před hodinou nebo dokonce před několika minutami.

Nebo tady dokonce ještě je.

Přestože jsem na toto místo přijel výslovně s úmyslem se s někým setkat, myšlenka na to, že tady nedaleko je kdosi neznámý, který se patrně nebude snažit o nic jiného než mi ukrátit život, mi nebyla nijak příjemná.

Nu, bylo nutné vědět, s kým mám tu čest. Nepochybně to byl ten, kdo mi poslal onen zvláštní vzkaz. Aspoň jsem se tím utěšoval. S tím člověkem se snad dohodnu. Snad je to i Tom Godman, muž s tomahavkem. Slíbil mi pohřeb, budiž. Ale kdyby mě chtěl zabít, tak by mě nelákal osmdesát mil daleko k nějakému prašivému kaňonu. Mohl si na mne počkat pár mil za Sommervillem.

Anebo je to konečně Ricky Nelson nebo některý z jeho kumpánů. Pro tento případ mám pohotově pušku, pokud by se chlapcům nelíbilo, že je chci odvést do vězení. A byl jsem si jist, že můj dobrý záměr se jim určitě líbit nebude.

Tamhle stojí kůň.

Je uvázaný ke kolíku zatlučenému do země. Na tlamě má pověšený pytlík s ovsem. Jezdec se o své zvíře dokázal postarat lépe než já. Já jsem svému koníkovi nevzal nic, a tady kolem není ani trs chutné travičky.

Ale jezdce nikde nevidím. Uvázal jsem svého koně o třicet stop dál a pěšky jsem se blížil k cizímu koni.

Ani jsem se na to zvíře pořádně nepodíval, měl jsem oči jen pro stopy v rozžhaveném písku.

Viděl jsem otisky jezdeckých bot. Mířily odsud pryč, k okraji kaňonu.

Už jsem nepochyboval o tom, že to je Ricky Nelson, který čeká na své kumpány.

Tamhle sedí. Je neopatrný, vůbec si nekryje záda. Sedí na velkém balvanu, pokuřuje doutník a hledí kamsi hluboko do kaňonu. Jeho tvář kryje velký klobouk, tělo je oblečeno do kožené kazajky. Víc z něj nevidím, ale těším se na to, až spatřím to překvapení v jeho zarostlé tváři.

Dloubl jsem ho hlavní pušky do zad.

„Tak se zase setkáváme, Nelsone,“ řekl jsem, a čekal jsem, co bude. Na každý prudší pohyb jsem byl připraven střílet.

Neohlédl se. Nesáhl po koltu.

A přece musel můj hlas poznat, přece musel vědět, že svou hru dohrál…

Teď, teprve teď se pomalu otáčí.

Už vidím do tváře. Je zarostlá, ovšem. Ale ta barva vousů…

Ne…

„To sluníčko moc hřeje, viď, Miku,“ říká Ryšavý John.

Přeběhl mi mráz po zádech. Málem jsem tady zastřelil svého nejlepšího přítele!

Kdybys tak věděl, Johne, v jakém jsi byl nebezpečí. Vskutku stačilo, kdyby ses trochu rychleji pohnul, a můj prst na spoušti by nic nezastavilo…

Byl jsem skutečně zasažen slepotou, kterou jsem si nemohl vysvětlit jinak než tím, že bylo velké horko. Jak dlouho jsem se díval na Johnova koně, a přitom jsem jej nepoznal. Jak jsem si mohl zmýlit Johnovu hřmotnou postavu s obtloustlým Nelsonem?

„Máš pravdu, neškodil by lok studené vody,“ řekl jsem poté, co jsem třikrát naprázdno polkl, abych aspoň trochu zamaskoval svůj údiv. John mi podal láhev s vodou.

„Jinak tamhle kousek níž je pramen,“ odtušil, když jsem začal vodou v láhvi šetřit. Dopil jsem ten lahodný nápoj do poslední kapky.

Pak jsem se posadil vedle něj a nepoložil jsem mu žádnou otázku, protože jsem věděl, že odpovědi se“ mi záhy dostane.

„Dopis, viď?“ zeptal se, přičemž neustále hleděl dolů na jedno místo.

„Dopis,“ odvětil jsem a podal jsem mu ten pomačkaný papír. Sáhl do kapsy a udělal totéž. Četl jsem lístek psaný tímtéž rukopisem, prakticky stejný s mým, až na to, že Johna oslovoval neznámý dobrodinec „Pane bankéři“.

„Peníze už se našly,“ řekl jsem posléze. „Už jsou v trezoru.

„Viděl jsem, jak je přinášeli,“ podotkl klidně John. „Neměl jsem už v úmyslu se vracet. Chtěl jsem vyhovět podmínkám v dopise. Nikdo se neměl dovědět o tom, kam jedu, a já jsem nechtěl, aby někdo věděl i to, že někam jedu.“

„Ty pořád myslíš na to, že v Sommervillu měli ti bandité spolupachatele.“

„Rozhodně ano,“ odvětil John. „Buď se s ním setkáme tady, nebo je stále ještě v Sommervillu. Sázím se o deset dolarů, že ještě dnes budeme vědět, kdo to je.“

Nevsadil jsem se.

„Nevím, oč se chceš sázet. Kaňon je pět mil široký a snad třicet mil dlouhý. Co tady v té kupce sena chceš hledat? Za chvíli bude tma.“

„Podívej se tamhle,“ zapíchl prst do vzduchu. Mířil kamsi dolů.

Mohl jsem si oči vykoukat, ale viděl jsem jen široké údolí, v něm stužku řeky, zelená křoviska, tu a tam strom, a pak jen skály, skály a skály.

„Je tam srub,“ řekl. Nespatřil jsem jej, dokud mi doslova nevedl oči po terénních nerovnostech. Teprve potom jsem zahlédl střechu malé chatičky, dokonale zamaskovanou ve skalnaté stěně.

„Myslíš, že právě tam…“

„Ano, kam jinam. Tady měli ti lotři své hnízdo, daleko od všech měst. Tady se dnes večer mají sejít. Někdo jim mezitím to hnízdečko vybral. Odkud přišel ten balík s penězi?“

Hrome, teď jsem si uvědomil, že to bylo z Thorntonvillu. Nejbližší město, je to odsud jen třicet mil…

„Budeme tady čekat?“

„Ne,“ řekl John. „Myslím, že je nejvyšší čas, abychom se vydali dolů.“

„Tady se nikde nedá sjet,“ namítl jsem.

„To také ne. My půjdeme pěšky.“

Dodnes na ten sestup vzpomínám jako na zlý sen. Přestože se stmívalo, stále jsem pod sebou viděl tu nekonečnou propast a sebe jako malou tečku bezmocně visící nad bezednou hlubinou. Držel jsem se rukama i nohama všeho, čeho jen bylo možné: keřů, kamenů, trsů trávy. Nohy, obuté ve vysokých jezdeckých botách s podpatky, mi neustále podkluzovaly. Ostré trny se mi zapichovaly do dlaní, kolena jsem měl celá rozedřená.

John na tom nebyl lépe, a přesto se mi zdálo, že klouže dolů s neuvěřitelnou elegancí. Jako kdyby tato místa už kdysi navštívil. Neomylně nacházel tu nejschůdnější trasu, na níž bylo vždy čeho se přidržet a kde svah neklesal dolů svisle.

Dvakrát nebo třikrát mě zachytil, když už jsem byl smířen s osudem a chystal jsem se na ten nekonečný pád.

Myslel jsem si, že už musíme být na dně, ale když jsem se znovu podíval dolů, spatřil jsem pod sebou řeku stejně hluboko, a když jsem obrátil oči vzhůru, nezdálo se mi, že jsme vůbec sestoupili.

Zastavili jsme se na malé plošince, já jsem hlasitě oddechoval.

„Ještě asi dvě stě yardů dolů,“ podotkl John, „a budeme na stejné vrstevnici jako srub. Tam se musíme ukrýt a čekat, jaké překvapení nám to místo přinese.“

„Jestli ti lotři půjdou stejnou cestou co my, najdeme tam jen jejich potlučené mrtvoly.“

„Nevěřím tomu,“ odvětil John. „Někde tady musí být pohodlnější cesta, přístupná i pro koně. Nemáme však čas ji hledat. Tam dole máme být v osm, to je za půl hodiny. Jdeme dál,“ řekl a mně se zdálo, že zmizel. Ale to se jen spustil o dvacet yardů níž, kde se zachytil stromečku, o němž jsem byl přesvědčen, že jej nikdy nemůže udržet.

„No tak co je s tebou? Jedeme,“ volal. Nu, volal, on spíš šeptal, protože už hrozilo nebezpečí, že nás může někdo slyšet.

Ale kromě supů kroužících na pozadí červánků a jednoho chřestýše jsme tu nespatřili nic živého. Toho chřestýše John umlátil klackem, protože střílet mu v tuto chvíli připadalo vskutku nevhodné.

Až jsme náhle měli srub na dohled.

Tu další část sestupu už jsem absolvoval kupodivu pokojněji. Jako kdybych se už naučil v podobném terénu pohybovat, ale spíš tady sráz nebyl tak prudký.

Teď jsme s Johnem seděli ukryti za hustými křovinami. Pozorovali jsme srub.

Byla to dost primitivní stavba, vytvořená ze dřeva těch ubohých stromků, které tady rostly všude kolem. Na obyčejné přespání by snad ta chajda stačila, jinak byla neobyvatelná. Střechu měla hliněnou, porostlou trávou, takže nebylo divu, že jsem z té výšky nemohl srub zahlédnout. To dokázal jen ten, kdo o srubu věděl, nebo ten, kdo měl orlí zrak, což byl Johnův případ.

Viděl jsem, že zdola se ke srubu vine strání úzká cestička, po níž však bylo možno přijet i na koni. Naproti tomu shora byl srub zcela nepřístupný, protože byl ukryt pod vysokou skálou. Na její vrchol právě dopadly poslední paprsky slunce a pak se ta rudá koule schovala za obzor, aby se zítra opět objevila na opačné straně.

Cekala nás noc v kaňonu, a my jsme netušili, co nám přinese. Věděli jsme však, že ten neznámý, co posílá tajemné vzkazy, nedělá nic zbytečně.

„Co když nás jen opět potřeboval odlákat ze Sommervillu, jako to udělal posledně?“ napadlo mě najednou.

„Ty myslíš Godmana?“ odvětil John. „Tak na to zapomeň, že nás tenkrát chtěl z města odlákat. Jsem přesvědčen, že s tou loupeží nemá nic společného. Dokonce si myslím, že za ni cítí spoluvinu. Proto dělá to, co dělá.“

„Ty si také myslíš, že ty dopisy nám poslal on?“

„Nic si nemyslím. Čekám, kdo sem přijde přespat,“ odtušil John. Tím náš rozhovor skončil. Vtiskl jsem si ještě do paměti všechny podrobnosti z okolí srubu, protože se začínalo rychle stmívat.

Měsíc měl vyjít až později a na krajinu se bleskovým tempem snášela noc.

Nad západním obzorem jsme sice ještě dlouho mohli vidět přísvit, ale okolí srubu se ponořilo do úplné temnoty.

„Brzy bude osm,“ řekl tiše John. Nevím, jak to zjistil, protože na hodinky vidět nemohl. Byla tma jako v pytli.

Ale já mu věřil:

A pak jsem zaslechl, jak o několik set stop níž cinkla koňská podkova o kámen.

12. Srub

Přitiskl jsem se ještě víc ke skále, jako kdyby mě mohla ochránit. A tu jsem pocítil chlad, který jsem do této chvíle nevnímal. Ovšem, tyto doliny jsou známé tím, že v nich jsou noci neobyčejně chladné, není výjimkou, že v nich k ránu i v létě klesá teplota skoro k bodu mrazu.

A já pocítil chlad snad i proto, že se blížilo neznámé nebezpečí. Měl bych v tu chvíli být raději, že snad už konečně ten případ s vyloupenou bankou skončí.

Ale čím jsem starší, tím nějak hůř snáším tyhlety divoké situace. Jako kdyby mi stále víc vadilo, že se neustále zbytečně plýtvá lidskými životy. Kolik lidí muselo už za ty peníze z Johnovy banky zaplatit svým životem. Miriam, Marco Lindgren, Douglas Payne a teď už i hoteliér Holdstock.

Kdo bude další?

Slyším je. Blíží se zdola. Jsou to dva jezdci.

Docela hbitě stoupají vzhůru, znají tedy tuto strmou cestičku velice dobře. Nejsou tu poprvé.

Znovu zacinká podkova o kámen, slyším hrubý výraz a zasvištění bičíku.

Cítím čpavý koňský zápach, projíždějí na dosah ruky ode mne. Zastavují před srubem.

Muži seskakují mlčky z koní. Slyším, jak došlapují na písčitý podklad. Vnímám nesrozumitelné narážky.

Vidím škrtnutí zápalkou. V ohništi vzplanul plamínek, který je vzápětí přiživován suchým klestím. Paliva je tu dostatek. Musím jen doufat, že je nenapadne pálit právě ten keř, za kterým jsme s Johnem ukryti.

Narůžovělá záře osvětlila prostor před srubem. A teď vidím, že muži nejsou dva, ale tři.

Jistě, tři muži, kteří přijeli na dvou koních. Třetí kůň leží tam nahoře a pochutnávají si na něm supové.

Kdyby nám chtěli ujet, tak nám neujedou, to už je zřejmé. Měli bychom je mít v hrsti. Teď jen počkat na vhodnou chvíli, ještě potřebujeme mít jistotu, že to jsou ti, na které tady čekáme.

Ovšem. Ricky Nelson. Je to on. Už seděl v sommervillském vězení, z něhož se mu tak hladce podařilo vyklouznout.

Stojí v pozadí, zatímco nad ohněm se krčí někdo jiný. Když se postaví, vidím, že toho muže jsem ještě neviděl. Ovšem, je to přece zelenáč, ještě chlapec. Zatím nevím, jak se jmenuje, ale slyším Nelsona, jak hlasitě volá nepřívětivým hlasem:

„Budeš se starat o oheň, Migueli, ne tak jako minulou noc.“

Takže je to Mexikánec, možná má jen španělské jméno, ale nejsem už na pochybách, když slyším polohlasné: „Si.“

Ale nevidím široké mexické sombrero. Proto mi ho Harry nepopsal jako Mexičana.

A tamhle je třetí. I jeho popis je celkem v pořádku. Kenneth Cranston, muž s jizvou. V polosvětle jizvu nevidím, ale jsem si naprosto jist, že je to on.

Oheň už hoří naplno. Miguel stahuje jakousi zvěřinu.

Nelson mizí ve srubu. Slyším odtamtud jaksi rachot a pak už jen sprosté kletby.

Vyběhl ven. Stojí na zápraží, ruce na pažbách koltů. Nevidím mu do tváře, ale z hlasu, kterým křičí na své druhy, lze usoudit, že ji má do krvavá červenou.

Vztekem, nepříčetným vztekem.

„Kde jsou peníze, Kene?“ zlostí Nelson sotva sípe.

Cranston, který se do té chvíle staral o kopyta svého koně, překvapeně vzhlédl.

„Přece ve skrýši, tam, kde jsme je nechali.“

Rozzuřený Nelson kráčí pomalu vpřed. Zastavuje se na tři kroky od Cranstona. Ten pomalu pouští koňské kopyto.

„Nejsou tam!“ vykřikuje Nelson zuřivě. „Některá krysa je vybrala. Nemusím se snad ani ptát, kdo to byl.“

„Co tím chceš říct, Ricky?“ říká dost výhružně Cranston.

„Jen ty jsi věděl, kde jsou peníze ukryty.“

„Jak to, že jen já? Jsme tady přece tři.“

„Miguel by to neudělal, ostatně měl jsem ho celou dobu na očích.“

„Toho jsem nemyslel,“ odsekl Cranston. „Ty prachy jsi docela dobře mohl vyfouknout ty sám, Nelsone.“

„Proč bych to dělal?“

„A proč bych to dělal já?“ pokračoval Cranston. „Já jsem od začátku tvrdil, že prachy mají zůstat pohromadě a mají se schovat spolehlivě a nepouštět je do oběhu. Ale ty ne. Když se složil kůň s Lindgrenem, tak jsi ho tam nechal na místě. Prý pospícháme. Nechal jsi mu jeho podíl. Řekni mi, ty idiote, proč? Ten ničema šerif dostal Lindgrena za půl dne. Tomu šerifovi to ještě nedarujeme. Ale prachy jsou v hajzlu. A Lindgren neměl bez koně naději, to jsi dobře věděl už tenkrát. Nemáme ani prachy, ani Lindgrena.“

Kdyby tak Cranston věděl, že ten ničemný šerif není dál než třicet stop od něj…

„Nežvaň nesmysly. Viděl jsem Lindgrenovi na očích, co se stane, když mu nenecháme ten podíl. Jeden nebo dva z nás by to odnesli, kdybych mu ty prachy nedal.“

„Aspoň by zbylo víc na ostatní. Jsi v poslední době nějaký lidumil. Pak se od nás trhl Douglas Payne. Měl na to právo, ale neměl právo brát si s sebou prachy.“

„Tys chtěl mít kudlu v zádech?“

„Ne, ale tys měl mít víc rozumu, když sis k té akci do banky vybíral parťáky. Douga dostali za pár hodin a prachy už jsou v bance. Pak jsi přišel nesmyslně o koně. Máme teď jen dva. Nevím, proč se mám já dělit o koně s Miguelem, když jsi o zvíře přišel ty.“

„O tom snad nebudeme diskutovat.“

„Budeme,“ mínil Cranston. „Jdi se radši podívat pořádně, jestli tam ty prachy doopravdy nejsou.“

„Celý srub někdo vybílil. Nenechal tam vůbec nic pohromadě.

Nábytek porozbíjel, i nádobí. A skrýš je vybraná.“

„Tak mi řekni, kdo by sem asi zabloudil. Jenom ty víš o té skrýši. Povídám, jdi se tam podívat ještě jednou.“

„To mě ani nenapadne. Otočím se a dostanu kulku do zad.“

„Dobrá, půjdu s tebou,“ odpověděl Cranston a udělal krok vpřed.

V tom se vymrštila jeho pěst a dopadla Nelsonovi na bradu.

Nelson však ten úder čekal. Uhnul a Cranstonova pěst se po jeho tváři jen svezla.

Jak byl Cranston nakloněn kupředu, narazil přímo na Nelsonovu ruku. Byl to tvrdý zásah přímo na hruď. Cranston se zkroutil v bolestivé křeči. V tu chvíli inkasoval další úder přímo do obličeje.

Převalil se dozadu. Zasténal. Dopadl kousek vedle ohniště. Mladý Miguel bleskově odskočil, aby jej padající tělo nezasáhlo.

Nelson sahal po zbrani. K výstřelu se však nedostal.

Cranston prudce kopl oběma nohama vpřed a teď se zas pro změnu válel na zemi Nelson.

Cranston po něm skočil.

Převalovali se po zemi v těsném sevření ve snaze jeden druhého zneškodnit prudkým úderem, ale z té blízkosti neměly jejich rány tu sílu.

Dvakrát se dokonce převalili ohništěm, ale nezhasili plameny.

Pokud se nějak popelili, nedali to nijak najevo.

Nakonec se Cranston dostal ke svému noži a rozmáchl se. Zamířil Nelsonovi přímo na hruď, ten však volnou rukou dokázal tu ránu zadržet.

Hrot nože visel nehybně ve vzduchu snad čtyři palce nad Nelsonovou hrudí. Teď záleželo na tom, kdo z nich bude mít víc síly. Cranston byl jaksepatří rozzuřený a já bych v tu chvíli za Nelsonův život nedal ani balíček žvýkacího tabáku.

V tom se ke mně naklonil John a zašeptal:

„Není už na čase, abychom to kočkování přerušili?“

Chtěl jsem mu odpovědět, ale už jsem se k tomu nedostal. Ucítil jsem, jak mě něco tvrdě rýplo do zad.

„Ano, je čas, abychom s tím kočkováním přestali,“ zaslechl jsem za sebou hlas promlouvající nepříliš čistou angličtinou.

„Nech tam ten kolt!“ zaslechl jsem ještě a pak cosi zasvištělo. Zaslechl jsem suchý úder a John vedle mne se zhroutil. Měl jsem tolik rozumu, abych se nehýbal.

Ničemu jsem nerozuměl. Nelson a Cranston v tu chvíli přestali zápasit a oba se s puškami v ruce řítili ke mně.

Nu, dostal jsem se do pěkně trapné situace. Kdosi zezadu mi vytáhl z pouzdra kolt.

„Dobrá práce, Migueli,“ řekl Nelson, když mě spatřil takto v nedbalkách. „A co ten druhý, tys ho vyřídil?“

„Chtěl střílet,“ podotkl Miguel, „a tak jsem ho vzal pažbou přes hlavu. Měl by to přežít.“

„Bylo by to dobře. Aspoň nám něco prozradí o těch penězích.“

Nu, jsem úplný idiot, a budiž mi chabou útěchou, že John do té pasti padl taky. Bylo víc než jisté, že o nás ti ničemové věděli, a tak sehráli to divadélko. Zatímco my jsme se s potěšením dívali na to, jak se Cranston s Nelsonem jen tak naoko rvou, zatím Miguel, úplné neviňátko, obešel naši skrýš zezadu a pěkně nám zabodl revolvery do zad. John to odnesl trochu víc než já.

Než jsem se vzpamatoval, měl jsem svázané ruce i nohy a ležel jsem vedle toho ohniště.

Johna spoutali taky a položili ho vedle mne. On měl ostatně dost tuhý kořínek na to, aby s ním nějaká rána do hlavy hned tak nehnula. Během pěti minut byl při vědomí.

Chvíli nás nechali, abychom se smažili ve vlastní šťávě. Sesedli se kolem ohně a pochutnávali si na té pečínce, zatímco mně pevně utažená pouta bránila v řádném oběhu krve a nemohl jsem se vlastně ani pohnout, o hladu a žízni ani nemluvě.

Nechali nás ležet tak daleko od sebe, že jsme se s Johnem vlastně nemohli domlouvat, aby neslyšeli, co říkáme. Dokázal jsem si však živě představit, co si John myslí. Pokoušel jsem se vysmeknout z pout, ale ty kožené řemínky byly zatraceně pevné.

Volal jsem na ty ničemy, aby mi uvolnili pouta, ale bylo to zbytečné. Předstírali, že John ani já neexistujeme.

Teprve asi za dvě hodiny, když už obloha zcela potemněla, pokryla se nekonečným popraškem hvězd a na východě začal vystrkovat svůj oválek měsíc, se Nelson rozhodl podívat se, jak se vede jeho zajatcům.

„Dovolte, abych vás představil, pánové,“ obrátil se Nelson ke svým dvěma kumpánům. „Tak tohle je ten proslavený sommervillský šerif, který si usmyslil, že mě odevzdá soudci, aby mě pověsil. Tak trochu se mu to nepovedlo. To je ten slavný šerif Williamson, který musel jen přihlížet, jak mu z banky odvážíme sto dvacet tisíc dolarů. I když jsou ty dolary někde v pekle, už za ten pocit to stálo, vychutnávat ten okamžik, kdy jsme si ze Sommervillu odváželi tak tučnou kořist. Co říkáte, šerife, jak se vám to líbilo?“

„Velice,“ odpověděl jsem. Myslel jsem si, že nebude právě moudré v téhle chvíli mlčet. „Ale ještě hezčí pro mne bude pohled, až se budete houpat v Sommervillu na větvi.“

„Jak lákavé vyhlídky,“ usmíval se ironicky Nelson. „A tady, podívejte se, sám sommervillský starosta, pan bankéř Pristley. Trochu se převlékl, ale ten oděv mu vůbec nesedí. On se raději pohybuje mezi slečnami v saloonech a mezi zazobanci, zatímco našinci musí stačit tortillas a špatná whisky. Ale tak už to na světě chodí, Ryšoune. Pustili jsme tvé bance žilou. Nevím, jak jste nám dokázali ty prachy vyfouknout, ale blahopřeju vám k tomu. Vůbec se za to na vás nezlobím. Každý si přece chrání to svoje. To je samozřejmé. Pravdou je, že my ty dolárky brzy dostaneme zpátky. A nejen je, ale ještě něco navrch.“

„Jak to chcete dokázat?“ zasípěl John. Hlava ho asi pěkně bole-

la.

„Jednoduše. Dobře vím, že do vás dvou můžeme mlátit, jak bu-

deme chtít, nic z vás nevyrazíme. Ale tady Ryšavý John by určitě spustil jinou, kdybychom si podobným způsobem podali jeho paničku nebo jeho synka, co říkáte, pane Pristleyi.“

„Že se na té šibenici budete vyjímat skutečně velice hezky, Nelsone. Mrzí mě, že jsem před týdnem nezavolal do města kata.“

„Pozvěte si koho chcete, to nás už nebude zajímat. Ty nám teď buď vystavíš šek na dvě stě tisíc dolarů na doručitele, nebo ne. Pokud ne, tak se vydáme do města a nevrátíme se s prázdnou. Kluka nepotřebujeme, toho utopíme. A paničku, tu si podáme tady, na místě, abys z toho taky něco měl. A pak uděláme ještě jeden dobrej skutek, protože tady Miguel ještě neměl ženskou. Jak se ti to bude líbit?“

Sklonil se k Johnovi, což neměl dělat, protože mu John plivl přímo mezi oči.

„Neřáde!“ ulevil si Nelson a kopl Johna do žeber. Ten ani nezasténal.

Vztekle jsem sebou cukl a pevně jsem zabral, doufaje, že se mi v tom návalu vzteku podaří pouta přetrhnout. Bylo to zbytečné, ale jak jsem se tak převalil, tak jsem za sebou ucítil něco tvrdého.

Nahmatal jsem to rukou.

Nemohl jsem tomu uvěřit, ale byla to střenka nože zabodnutého v zemi.

Že by tady Nelson zapomněl tak zajímavý předmět? Tomu se mi nechtělo věřit. A můj nůž to nebyl, ten si přece přivlastnil ten zlotřilec.

„Chceš mě vyprovokovat, abych tě na místě zastřelil, rozumím ti, Johne,“ pokračoval Nelson. „To se ti nepodaří. Ale tvou slinu může smýt jenom krev, to jsi snad pochopil. Nebo sto tisíc navíc, ano, tak to bude lepší.“

Podařilo se mi nůž vytáhnout ze země. Ti tři lumpové stáli vedle Johna, on byl pro ně zajímavější. Já jsem byl jen šerif. Peníze, ty pro ně představoval on.

„Samozřejmě pokud nebudeš souhlasit, nemusíš. Až si na tvé paničce pošmákne tady Miguel, pohrajeme si s ní my dva. A ona určitě nesnáší zápach česneku, protože to je fajnová dáma. Kdybys jen věděl, jak tady Cranston páchne česnekem! Dokážeš si představit, jak tvé ženušce při tom bude.“

Představa, že by ten smradlavý skunk vůbec mohl sáhnout na tak ušlechtilou dámu, jako byla Patricie Pristleyová, mi byla značně odporná. Ale ve chvíli, kdy jsem se snažil nožem přeříznout svá pouta, se mi před očima bezděčně vybavoval ten hnusný výjev, který tady Nelson tak barvitě popisoval.

„Pak jí ustřelíme obě uši a vypíchneme oči. Už je nebude potřebovat. Ale mohli bychom ji pak zahrabat do mraveniště.“

Měl jsem volné ruce a z toho, co Nelson říkal, se mi dělalo na

nic.

Snad jsem se měl ovládnout, snad jsem měl ještě chvíli vydržet,

protože to, co jsem vzápětí udělal, bylo zcela nerozvážné.

Jakmile jsem ucítil volné ruce, držel jsem nůž za špičku a rozmáchl jsem se.

Nelson se nikdy neměl dovědět, odkud ho potkala smrt. Trefil jsem naprosto přesně, mezi páté a šesté žebro.

Vytryskl jasný proud krve a Nelson se bez jediného stenu zhroutil k zemi. Jsem přesvědčen, že byl na místě mrtev.

Ale zůstali jsme tu dva bezbranní muži. John se svázanýma rukama a nohama, já ještě se svázanýma nohama, které jsem si nestačil

uvolnit, as neprokrvenýma rukama, kterými nyní cvičilo stádo mravenců.

Byli jsme vystaveni na milost a nemilost zbývajícím dvěma mužům. Nelson prahl po penězích, ten by nás nechal žít. Cranston byl hrdlořez. Ten se krutě pomstí za to, co jsme jim tady provedli. Je to navíc hlupák, který už nedokáže dostat z Johna peníze, ale o to bude krutější.

Ohlédl se.

Viděl mne, jak se zvolna kácím zpět k zemi, protože vstát se mi nepodařilo.

Vidím jeho překvapený pohled, ale to trvá jen vteřinu. Pak jeho ruka sahá po koltu.

Jistě, on neví, že jsem už bezbranný, on věří tomu, že odkudsi ze tmy vyletí další nůž.

Už drží kolt v ruce. Zvedá jej. Stačí zamířit a stisknout spoušť, ale muži, jako je Cranston, střílí bez míření.

Tak tohle je, Miku Williamsone, tvoje poslední vteřinka.

Vidím ještě Johna, jak se vymrštil. Svázanýma nohama se snaží srazit Cranstona k zemi, ale bandita stojí od něj příliš daleko.

A pak je náhle ticho.

Nikdo nestřílí. Naopak. Cranston leží na zemi, vedle svého kumpána, a nehýbá se.

Cosi se blýská.

Ano, něco se zabodlo Cranstonovi do čela.

Ten předmět poznávám. Je to indiánský tomahavk.

„To bylo docela dobré, s tím nožem, Williamsone,“ slyším vedle sebe.

Ano, stojí tam muž. Jistě, znám jej. Pozdravy od něj nám přicházejí už skoro týden. Tenhle je zatím poslední, a možná že nejlepší.

„Povídám, skoro dobré,“ dodává Tom Godman a přeřezává mi pouta na nohou. „Jen jste měl ještě chvíli počkat. Kdybyste se díval na Johna, tak byste věděl, že se dostane z pout za pár vteřinek. Pak byste je dostali oba dva.“

John vstává a ukazuje mi volné ruce a nohy.

„Ovšem, i John našel nůž. To vás, šerife, mohlo napadnout. Pokud chci někoho osvobodit, tak především Johna, který si s nožem poradí jistě lépe. Bohužel, vy jste se dostal z pout dřív. Nevadí.“

Nakopl Nelsonovu mrtvolu a vytáhl z ní nůž. Pak si vzal svůj tomahavk.

Teprve teď vidím, že nedaleko ohně stojí mladý Miguel. Třese se jako osika, přestože má u pasu kolt a v ruce stále ještě drží pušku, kterou před chvílí srazil k zemi Ryšavého Johna.

A Tom Godman je pryč. Zmizel jako pára nad hrncem.

„Tak sem dej ty pistolky a tu starou flintu, ať si neublížíš, hochu,“ povídám Miguelovi. Ten mi podává své zbraně a fňuká:

„Nezabíjejte mě, šerife, nezabíjejte mě.“

Beru si od něj zbraně a on poslušně nastavuje ruce. Zaklapávají na nich pouta, která mám vždy pohotově.

„Necháme tě žít a myslím, že i soudce bude shovívavý, když nám povíš, jak to bylo v té bance.“

„Jistě, šerife,“ kuňká Miguel a začíná mi vyprávět příběh, jehož mozaiku jsem si vlastně už složil dohromady.

Až na jedinou kostičku. Ale ta mě značně překvapila.

„Říkal jsem ti, že měli v Sommervillu komplice,“ poznamenal John, když jsme se po ránu vraceli směrem k našemu městu.

„To ano, ale nikdy jsem netušil, že to bude právě on,“ dodal jsem tiše.

13. Stopy minulosti

Věru, bylo to tak prosté, až jsem se divil, že jsem na to nepřipadl dřív. John to věděl, samozřejmě, ale protože nebylo třeba se zatčením hlavního viníka spěchat, nic mi neřekl.

Jistě, Nelson měl ve městě spoluviníka.

Teď seděl proti mně na židli a byl jedinou hromádkou neštěstí. Ten tam byl jeho vzdor, drzost, vyzývavost, s kterou mi ještě nedávno hleděl přímo do očí.

To od něj měli lupiči informace. Od něj věděli, kolik je v bance peněz.

Když vtrhli do banky a nařídili všem, aby si lehli tváří k zemi, jeden z přítomných zákazníků to neudělal. Naopak, připojil se k lupičům. Rowenter ho samozřejmě poznal. Pokud chtěli mít lupiči krytá záda, museli se Rowentera zbavit. Udělal to jejich místní komplic sám. Jakmile se lupiči zmocnili peněz, chladnokrevně Rowentera zblízka zavraždil. Malým revolverem ráže 0.22. Pak si zase lehl na podlahu a předstíral, že je obětí přepadení. Nelson, když vyběhl z banky, držel před sebou už jen Rowenterovu mrtvolu.

Lupiči odjeli z města, ale nepočítali s přesnou Jimmyho muškou. Marco Lindgren dostal ránu do nohy a kromě toho dostal zásah i jeho kůň. Oba, jak už víme, nedojeli daleko. Lindgren, který byl raněn, se přesto dokázal dostat zpět do města, kde si nejprve promluvil s Holdstockem, a když zjistil, jak je ve městě žhavá půda, odjel na koni, kterého mu opatřil Holdstock. Vida, tohle nám nebožtík hoteliér zatajil. Další už známe. Na ranči QR se zmocnil Lindgren rukojmí a dohonili jsme ho v Rockwoodu. Přesněji řečeno dohonil ho tam Godman, který na sobě nehodlal nechat podezření, že je spoluviníkem zločinu. On to byl, kdo dopadl Payna a poslal mi jej v rakvi i s penězi. Bylo to jednoduché, protože Payne se od těch ničemů oddělil. Byl to Godman, kdo vypátral hnízdo banditů, našel tam peníze a opět je poslal do Sommervillu, spolu s psaníčky, kterými mě a Ryšavého Johna pozval na zajímavý piknik.

Nu, a co náš sommervillský spoluviník? Neuměl nic lepšího, než si schovat peníze v pokoji u Miriam. Nevíme, jestli ta děvka s ním byla spolčena nebo ne, v každém případě však za ní pravidelně chodíval Sam Clinton. Spoluviník musel vycouvat, aby to nebylo nápadné, klidně však nechal peníze v pokoji.

Holdstock neměl ani tušení o tom, jaký poklad se v pokoji krásné Miriam nachází, věděl jen, že hledáme Lindgrena. Protože byl Lindgren v bezpečí a my jsme se ptali po muži, který právě přišel, poslal nás do pokoje, kde laškoval s Miriam mladý Clinton. Ještě na něj zazvonil, aby včas stačil uprchnout, čímž mu ale nakonec přivodil průstřel nohy, protože jsme jej na ulici trefili.

Tím, že moji pomocníci peníze skryté v pokoji objevili, podepsali ortel nad ubohou Miriam. Ten padouch ji chladnokrevně zabil, protože si myslel, že to na něj práskla ona.

Peníze už neměl, ale potřeboval za sebou spálit mosty. Proto bylo nutné, aby za viníka byl prohlášen někdo jiný. Proto musel Sam Clinton viset co nejdříve na větvi, protože viník by tak už byl potrestán a náš muž by z toho byl venku.

Nu, Sam z toho vyvázl. Ovšem byli tu ještě další svědkové, kteří mohli šerifovi leccos říct. Proto také musel zemřít pan Holdstock.

Jeho vrah teď seděl naproti mně.

„Máte právo vybrat si advokáta, pane Jamesi,“ říkal jsem Blonďákovi a bylo mi z něj nanic. Nikdy jsem ještě neviděl někoho tak škemrat o svůj život jako tuhletu lidskou sketu, která dokázala chladnokrevně zavraždit svého strýce pro mizerných dvacet tisíc dolarů. Pevně jsem věřil, že John tentokrát pozve kata do města, tak, jak už to nedávno naznačoval.

Pak jsem ničemu posadil zpátky za mříže a doufal jsem, že tu kreaturu neuvidím dřív než před soudem a pak až se bude houpat pěkně hodně vysoko.

Město se uklidnilo. John svlékl honácký oděv a proměnil se zase v nudného panáka v černém cylindru a s lejstry v rukou.

Slečna Moorcocková konečně začala na svém strategickém místě hovořit o něčem jiném než je bankovní loupež. Harry se uzdravoval, i doktor Caffrey se vylízal ze svého otřesu mozku.

Ale já jsem pořád podvědomě cítil, že vše ještě neskončilo.

Byli tu čtyři mrtví lupiči a další dva za mřížemi, a na jejich hlavy přitom byla vypsána tučná odměna. Ta mi nepatřila, protože všechny do jednoho dostal úplně jiný muž.

Ale ten jako kdyby se Sommervillu vyhýbal. Jako kdyby ho ty peníze nezajímaly.

A tak jsem začal zapomínat i já, ovšem občas jsem potkal pana Setmana a uvědomil jsem si, že má jednu zakázku, kterou ještě nestačil dokončit.

Můj předčasný pohřeb.

Nu, Tome Godmane, ty mě do rakve nedostaneš, řekl jsem si, ale neustále jsem se ohlížel a hledal, odkud vylétne blýskající se tomahavk.

Až jednoho dne přijel.

Nikdo ho pochopitelně přijíždět neviděl, ale najednou tu byl. Zašel jsem tehdy k večeru do saloonu, na jednu či dvě sklenky,

jak ostatně bylo mou slabostí.

Nevšímal jsem si lidí, posadil jsem se ke svému stolu a chtěl začít rozjímat, když tu jsem uslyšel v tom monotónním šumu hlasitě pronesená slova.

„Jestlipak už jste připravil ten pohřeb, pane Setmane?“

Seděl u barového pultu, před sebou sklenici piva. Musel už tam být, když jsem přišel dovnitř, ale já jsem zcela zapomněl na ostražitost.

Pan Setman vyskočil a chtěl s Tomem Godmanem začít diskutovat. Předešel jsem ho.

„Počkejte, pane Setmane, tohle je moje záležitost. V té rakvi mám ležet já, ne vy. A pokud mám už ležet v rakvi, tak si svůj pohřeb chci zaplatit sám.“

„Rozumím, šerife,“ koktal Setman a zase se raději posadil. O muži s tomahavkem táhly městem nejrůznější fámy.

„Proč se mi pletete do obchodu, šerife?“ odtušil Tom Godman, když jsem se zastavil čtyři kroky od něj. Nebral jsem jeho otázku na vědomí.

„Byl bych konečně rád, Godmane, kdybyste mi řekl, co proti mně máte. V posledních týdnech jste se ukázal jako správný chlap. Odměna za dopadďení bankovních lupičů je pro vás připravena, stačí, když si ji vyzvednete. V tomto městě budete vždy vítán, pokud… Pokud vysvětlíte své poněkud záhadné jednání.“

Seděl na svém vyvýšeném místě a klidně se mi díval do očí.

Velký klobouk mu stínil oči. Pomalu si jej sňal.

Měl zarostlou tvář a pichlavá očka.

Pichlavá očka zírající ze zarostlé, doslova huňaté tváře… Vzpomněl jsem si. Ta vzpomínka, tenkrát krátce před usnutím.

Už jsem věděl, kdo nosil tutéž tvář.

Ale to přece není možné. To už je víc než deset let, Muselo by mu být přes čtyřicet…

Godmanovi je nanejvýš dvacet, dvaadvacet let.

„Vidím, že jste si vzpomněl, šerife Williamsone,“ řekl Godman.

„Ano a ne. Jste skutečně podoben jednomu člověku, kterého jsem znal. Člověku, v němž jsem se krutě zklamal.“

„Ano, jsem podoben člověku, kterého jste zabil.“

„Ne, to ne,“ řekl jsem rychle. Připomněl jsem si ten okamžik. Tenkrát když jsem se vracel ze Seetownu, tak na mne ten proradný Carpenter připravil past, do níž jsem se málem chytil. Poslal na mne čtyři chlapy, aby mě dostali. Věděl jsem toho tenkrát o Carpenterovi příliš. Mezi nimi byl i ten, který se vydával za mého nejlepšího přítele.

Ano, dostal jsem ho. Jsem přesvědčen, že zemřel kulkou z mé zbraně, nikoli z Johnovy, přestože mě tenkrát John sám vytáhl z nejhoršího.

Huňatý Jack, tak jsme říkali mému příteli. Ale on se přece nejmenoval Godman!

„Ovšem, byl to můj otec. Chladnokrevně jste ho odstřelil, Williamsone. Bylo mi tenkrát pět let. Matka mi to řekla, když mi bylo šestnáct. Od té chvíle se těším na tento den, a to tím spíš, že mi lidé začali říkat, jak jsem mu podoben.“

„Ale Huňatý Jack nebyl ženatý…“

„To mu jistě nezabránilo v tom, aby měl syna.“

„Ze kterého se vyklubal mstitel?“

„Spravedlnosti musí být učiněno zadost i po letech, šerife Williamsone.“

„Pak jste si tedy určitě zjistil, jak to tenkrát bylo.“

„Ano, ale málokdo o tom co ví. Snad mi o tom řeknete víc vy, než vás pošlu do pekel.“

„Proč? Z této pozice nehodlám vyjednávat. Mělo by vám stačit to, že se tenkrát váš otec, možná nevědomky, zapletl se zločincem. Bránil jsem se. To bylo vše.“

„Každý z nás to vidíme jinak.“

„Budiž. Co tedy po mně chcete? Další vraždu, abyste mou smrtí vykoupil to, co už je dávno zapomenuto?“

„Ne, proč? Pohřeb máte zajištěn, ale není jisté, že v rakvi budete ležet vy. Možná že se do ní dostanu já. Chci se vám jen postavit. Proti vašemu koltu, s tomahavkem v ruce. Jste vyhlášený střelec, nejste bez nadějí.“

„Na dvacet kroků?“ ptal jsem se.

„Na dvacet kroků.“

„Viděl jsem, co dokážete na dvacet kroků. Nemám proti vám šanci.“

„Takže mám tomu rozumět tak, že jste zbabělec, Williamsone?“

„Ne, nejsem. Nepomůže vám cokoli vysvětlovat, spokojíte se tedy až tím, až mě uvidíte ležet na zemi s tomahavkem zaseknutým v čele. Mám tomu tak rozumět?“

„Snad to tak nějak je,“ ušklíbl se.

„Tak proč jste to neudělal už dávno? Měl jste k tomu desítku příležitostí.“

„Protože jsem musel nejdřív napravit to, co jsem zbabral. Kdybych vás nevylákal mimo město, nikdy by neměl Nelson šanci přepadnout banku. Teď je ta záležitost vyřešena. Nelson je na pravdě boží, peníze se vrátily tam, kam patří.“

„Vezměte si svou odměnu a jeďte,“ doporučil jsem mu.

„Nechci ty peníze. Dám je na dobročinné účely. Vzpomeňte si na to, šerife, kdybyste mě zabil.“

„Jistě,“ odtušil jsem. „Chcete mít tu záležitost za sebou hned?“ Přikývl.

„Kde?“

„Venku, na ulici. Kde jinde. Ostatně, vy si své záležitosti vyřizujete zásadně tam, že?“

Ano, připomněl mi náš slavný souboj, tedy můj a Johnův, s bandou pana Hardinga. Ale to už je dávno. Od té doby jsem neměl podobnou příležitost.

„Máte výborné informace,“ odpověděl jsem.

„Chcete někomu něco vzkázat pro všechny případy, šerife?“

„Děkuji, o své poslední věci jsem se při svém povolání dávno postaral. On člověk v mém postavení nikdy neví, odkud přiletí kulička!“

„Přesto máte hlavu stále na krku.“

„Dělám všechno pro to, aby tam zůstala.“ Vyšli jsme ven.

Zahlédl jsem Johna. Naše pohledy se střetly. Ano, vyčetl jsem z jeho očí pochopení. Věděl, že teď nemohu jednat jinak.

Davy se vyhrnuly na ulici. Netušil jsem, kolik lidí je zvědavo na mou smrt.

Doufám, že jich aspoň polovina přijde na můj pohřeb.

Odměřil jsem dvacet kroků a odhodlaně jsem se postavil doprostřed ulice. Chtěl jsem to mít co nejrychleji za sebou.

Nebylo to poprvé, co jsem stál takhle z očí do očí muži, který mě chtěl zabít. Vždy jsem z toho zatím vyšel se zdravou kůží.

Ale snad poprvé v životě jsem cítil, že tady něco není v pořádku. Poprvé v životě jsem stál tváří v tvář muži, vůči němuž jsem necítil tu nejmenší zášť.

Prohlížel jsem si svého soka. Mladý, až příliš mladý na to, aby umíral. Tolik podobný Huňatému Jackovi, až jsem uvěřil, že je skutečně jeho synem. Nikdy mi nic neudělal a svého otce určitě neznal. Proč ta touha po pomstě?

Ano, je poloviční Indián. Jistě, proto se Jack neoženil. Vzít si Indiánku, to by si na Západě pěkně zadal. Ale ona chlapci o otci jistě vyprávěla.

Věděl jsem, jak dovedou být Indiáni krutí. A věděl jsem, co tento muž, skoro ještě chlapec, dokáže s tomahavkem.

Pokud jej nějak nepřekvapím, bude to má poslední hodinka.

Ale on přece sám, doslova sám, pochytal tu bandu ničemů, kteří terorizovali město. On nás zbavil Ricky Nelsona, on mně, šerifovi, pomohl vybřednout z veliké blamáže, a zachránil Johnovi sto dvacet tisíc dolarů. Ba co víc, kdyby nezasáhl tam u srubu, tak by možná přišli k úhoně i Johnova manželka a synek.

Ne a ještě jednou ne.

S tímhle mužem se střílet nebudu.

Pomalu, neobyčejně pomalu, aby si můj pohyb nevysvětloval Tom Godman jinak, jsem vytáhl z pouzdra kolt.

Ani se nepohnul.

Pak jsem jednou vystřelil. Do země. Nato jsem mu kolt zahodil k nohám.

„Házejte. Máte k tomu dobrý důvod,“ řekl jsem.

Zůstal jsem k němu stát čelem. Nezavřel jsem oči a čekal jsem, že každou chvíli odkudsi přiletí tomahavk.

Nikdo snad neviděl, kdy tou svou sekyrkou hodil. Najednou měl ruku prázdnou.

Cosi za mnou drnčelo. Tomahavk se ještě třásl, hluboko zaseknut v tabuli, oznamující všem ve městě, že tady pod tím štítem má kancelář místní šerif.

Tom Godman nasedl na koně a bez jediného slova opustil město. Tu sekyrku mi nechal.

Nepochyboval jsem o tom, že si brzy opatří jinou, aby s ní rozséval strach mezi lidmi, jako byl Ricky Nelson.

Aspoň ten hoch částečně napraví pošramocenou pověst svého otce, který dokázal sklouznout na šikmou plochu.

A proč mě nezabil?

Mohl jsem se jen dohadovat, co se za tou jeho indiánskou hlavičkou honilo.