William Tex

Bullock zve na křest ohněm

Podivuhodný příběh muže, který měl později vzbudit úžas a pozdviženi po celém Západu, začal jednoho rozpáleného červencového dne léta Páně 1858.

Onomu muži, budeme mluvit spíš ještě o chlapci, bylo pět let a vypadl z divoce se kymácejícího vystěhovaleckého vozu ve chvíli, kdy ho na mustanzích pronásledovala horda ječících Čejenů.

Ztráty chlapce si nikdo nevšiml, protože pod plachtou vozu, zmítanou poryvy horkého větru, byla celá kupa ubrečených dětí.

Řvaly po mámě a po tátovi, kteří seděli na kozlíku a bičem a nadávkami popoháněli volský potah. Kostnatá ženská s bílým čepcovitým kloboukem na hlavě se tvářila ještě zarputileji než její manžel ozdobený kozí bradkou.

Polonazí válečníci se jako bouře přehnali kolem kolony vozů – stále ještě mimo dostřel.

Jako by si se svými oběťmi jen pohrávali. Byla to však smrtelná hra, protože byli v takové převaze, že by kolonu vystěhovalců mohli smést mávnutím ruky.

„Zatracený paviáni rudý!“ nadávala kozí bradka. „Ani jedno z mých dětí jim nepadne živé do rukou. O to se postarám. – Gorde, Mitchi, jste připraveni?“

Jezdci, klusající vedle volského potahu, se otočili v sedle. V šedých očích se jim zablesklo.

„Jsme, Abe!“ vykřikli, aby přehlušili indiánský jekot.

„Když teda nebude žádné jiné východisko, tak vpálíte mým dětem kulku do hlavy, jasný?“

Přikývli a ještě jednou si zkontrolovali kolty v rukou. Tento vůz jel jako poslední a dost se opožďoval za kolonou.

Už neměli čas připojit se k vozové hradbě, kterou utvořili ti před nimi. Čejenové se přibližovali. Voli se plašili. Dupali a bučeli.

Vůz sebou občas nebezpečně hodil. Okovaná kola zvedala prach, vítr se ho zmocňoval a roznášel jej v dlouhých pruzích po zjizvené zemi.

Prach se vířil i pod dusajícími kopyty indiánských mustangů, takže bojovníci mizeli v šedých závojích a znovu se z nich vynořovali jako příznaky.

Vždycky když se Gord a Mitch obrátili v sedle, vítr jim navál do očí zrnka písku a oči je pekelně pálily. Zarputile hleděli vpřed a div si nevyrvali hlasivky, jak se snažili popohnat voly k většímu výkonu.

Stále více a více se vzdalovali místu, kde vypadl pětiletý chlapec.

Neslyšeli jeho křik a pláč, který byl stále hlasitější, silnější a divočejší.

Před očima měli smrt a dost vlastních starostí. Byli připraveni bojovat a případně i zemřít.

Byli jedna rodina – starý Abe s kozí bradkou, se statnou Mary a se svými věrnými bratry Gordem a Mitchem.

Nikdo z nich nehleděl na své vlastní trable, každý z nich spíš soucítil s tím druhým.

Starosti jim dělal hlavně osud dětí pod plachtou vozu.

Mitch a Gord ještě jednou povzbudivě kývli na kozí bradku.

Abe na ně rovněž kývl a podíval se pak na Mary tak soucitně, až popuzeně vykřikla: „O mě se nestarej. Já se dokážu střelit sama, než mi nějaký rudoch strhne kokrhel. Tak neměj strach, že ti zahnu s nějakým zavšiveným Čejenem.“

A kozí bradce z toho zvlhly oči.

„Zatracenej prach!“ zakrákal. „Tak hybaj, hybaj, vy lenoši!“

Voli zabučeli, zadusali a vůz jel dál. Prach se vířil a poletoval. Obloha zvolna tmavla, jako by se schylovalo k bouřce.

A pak najednou bylo slyšet už jen vrzání a skřípání vozu, frkání a dusot volů.

Jinak zavládlo zlověstné ticho.

Co se stalo s Čejeny?

„Někam zmizeli!“ vykřikl Mitch.

Strhl si klobouk z hlavy a rozjařeně jím zamával. Gord ho napodobil a pak zařvali oba najednou: „Odtáhli!“

„Já těm rudochům nevěřím,“ řekla kozí bradka.

„Třeba mají strach z bouřky,“ nadhodila Mary a podívala se na šedou oblohu.

„Pokud vůbec přijde, tak si na ni ještě pár hodin počkáme.“ Gord obrátil koně, vyrazil a za pár minut se vrátil. „Zůstali vzadu! Stojí tam, jako by se radili.“ Děti pod plachtou se rozjásaly.

Pak jedno vykřiklo: „Pecos tady není! Mami, tati, Pecos je pryč!“

Abe vlezl dozadu, aby se přesvědčil. Když se vrátil na kozlík, zabručel: „Naštěstí to byl vážně jenom ten Pecos. Už tenkrát jsem byl proti tomu, abychom si toho nalezence brali, Mary. Pořád s ním šili všichni čerti. Sežral víc než všechny ostatní děti dohromady a nikdy neposlouchal. To jsme si tenkrát u Pecosu vzali dáreček, to ti řeknu, Mary. Kvůli němu neuroním ani slzu.“

„Kojila jsem ho jako ostatní,“ řekla Mary.

„Měli bychom se po něm podívat,“ prohlásil Mitch.

„Zbláznil ses? Dobrovolně jet Indiánům naproti? Nebudu riskovat život vlastních dětí, jen abych hledal toho cizího spratka. Našli jsme ho v divočině a teď se do ní prostě vrátil. Nedokázal jí odolat. Tak ať si v ní zůstane.“

A tím to skončilo.

Byli rádi, že unikli smrti. Dohnali kolonu.

Pětiletého kluka, kterého pojmenovali po řece, u níž ho našli, brzo pustili z hlavy.

Kolona pokračovala dál.

Abe občas potřásl hlavou a bručel si: „To muselo být něco zvláštního, že to ty Indiány zastavilo. Kdybych jen věděl co!“

*

Stalo se skutečně něco zvláštního, když náčelník Čejenů zavolal své válečníky zpět.

To něco zvláštního byla pětiletá bledá tvář, jež měla na svůj věk neuvěřitelně svalnaté tělíčko.

Chlapec křičel, ale ne strachem. Byl to jekot vzpoury, jekot vzteku nad tím, že ho tahle smečka odřízla od jeho vozu.

Bojovníci utvořili kolem něj kruh. A chlapec v tom kruhu pobíhal sem a tam a ustavičně narážel buď na dupající mustangy, nebo na holé nohy, jež mu bojovníci zčásti zlomyslně, ale většinou spíš z legrace nastavovali.

Pecos do nich vztekle bušil pěstičkami.

Chlapcovy hnědé střapaté vlasy vlály ve větru. Velké silné zuby cenil jako rozdrážděný vlk a tmavé oči mu plály.

Mezi bojovníky to zašumělo. Všichni teď pochopili, proč je náčelník svolal zpět.

Tahle bledá tvář byla statečná jako puma. Ten kluk se nezalekl ani velké přesily. Jestliže už teď bojuje tak statečně, co bude dělat, až mu bude deset dvacet zim?

A najednou se už neusmíval jenom náčelník. Usmívali se všichni. Tmavé oči se jim rozzářily. Vyrazili tak hlasitý výkřik nadšení, že připomínal vichřici.

Malý Pecos si zacpal uši, padl na zem a kopal oběma nohama.

Náčelník byl svalnatý a šlachovitý muž s celkem milou tváří. Pravil: „Toho divocha nám seslal sám Veliký duch. Vezmeme ho mezi sebe a uděláme z něj velkého bojovníka.“

„A co jedoucí had?“ zeptal se jeden Indián. Myslel tím kolonu vozů.

Náčelník se napřímil.

„Čejenové nikdy neprolévají zbytečně krev. Bledé tváře přinesly mému lidu neštěstí, ale všechny nejsou vinny stejnou měrou. Tak ať jejich vozy jedou dál. Měli z nás strach a poznali naši velkomyslnost. Jednoho dne si na to třeba vzpomenou a pochopí, že pravda a spravedlnost je na naší straně. Vrátíme se s tím divochem do tábora.“

„Nikdy!“ vykřikl malý Pecos. Nerozuměl sice náčelníkově jazyku, ale pochopil, oč jde.

Náčelník seskočil z mustanga a ukázal na bledou tvář.

Pecos se mu do ruky zakousl, a to tak silně, až sebou náčelník trhl.

Ostatní se rozesmáli.

Náčelníkovi tekla krev a znovu se pokoušel chlapce ukonejšit. Jenže Pecos bil kolem sebe a škrábal. Snažil se náčelníka znovu kousnout. Náčelníkovi nezbývalo nic jiného než ho udeřit pěstí do spánku. Chlapec ztratil vědomí a padl na zem. Čelem narazil na kámen a spustila se mu krev. Náčelník položil svou krvácející ruku na chlapcovo zranění. Jeho i chlapcova krev se smísily. Náčelník se na to díval a pravil:

„To je znamení Manitúa. Tenhle divoch je odnynějška mým pokrevním bratrem.“ Bojovníci ztichli.

Náčelník vzal chlapce s úsměvem do náručí a rty se dotkl krvácejícího čela. Pak se vyhoupl na mustanga a s chlapcem v náručí ujížděl v čele svých bojovníků k táboru.

*

Když se Pecos probral, cítil se jako omámený. Zmateně se díval do bronzové tváře jakéhosi Indiána. Muž cosi mumlal, čemuž Pecos nerozuměl, ale smysl slov přece jen dokázal vytušit.

Jeho vzpurnost pohasla.

A když spatřil ruch v indiánském táboře, podivil se. Seběhly se kolem něj děti přibližně jeho věku, okukovaly ho a pošťuchovaly.

Chlapec s dlouhými černými copy zvědavě hmátl do hnědých vlasů bledé tváře. Malý Pecos by mu nejradši vrazil pěst do rozšklebeného obličeje, ale cítil se najednou příliš sláb.

Náčelník si toho všiml. Vzal Pecose za rameno a odvedl ho do pestře pomalovaného stanu jedné baculaté squaw.

Byla cítit žluklým tukem. Pecos by nejraději utekl, ale zatočila se mu hlava a padl na lůžko.

Hned nato se nad ním jako temný mrak objevilo tučné tělo ženy. Něžně ho pohladila po rozpálené tváři.

Přiložila mu na čelo listí, pak si položila jeho hlavu do klína a prsty ho hladila po tvářích a po spáncích. Tiše přitom něco povídala. Její hlas připomínal monotónní bublání potůčku.

Malý Pecos usnul.

V noci mu stoupla horečka.

Nebylo to jen zraněním na čele. Měl za sebou mnohem víc, než mohlo jeho malé srdíčko pojmout.

Každou chvíli se probouzel a blábolil.

Squaw však byla stále s ním a tiskla mu tvář na svá plná prsa. A Pecos se cítil jako v pelíšku.

Zůstal u squaw několik dní a nocí. A vždycky když se probudil, tiskla ho ke svým měkkým prsům a cosi mu něžně a mateřsky šeptala.

Tak se chlapec naučil jazyk Čejenů a zamiloval si ho.

Přes den ho navštěvoval náčelník. Od lovců a zálesáků se naučil řeč bílých mužů. Vyprávěl napínavě o dobrodružstvích s divokými zvířaty a chlapec napjatě poslouchal.

Náčelník se ho nikdy nezeptal na jeho původ. Zvědavý byl spíš chlapec. Vyptával se na zvířata, na divočinu, na děti, které spatřil v táboře.

Náčelník mu trpělivě a klidně odpovídal.

Když se s chlapcem loučil, vždycky ho pohladil po strupu na čele. Tak se stalo, že Pecos nezapomněl řeč bílých a zároveň se naučil řeči Čejenů.

*

Jednoho rána se odpoutal od mohutných prsů, vyklouzl ze stanu a toulal se táborem kolem vyhasínajících ohňů.

Stráže seděly se skloněnými hlavami, jako by spaly. Pozorovaly však každičký chlapcův pohyb. Když se kolem nich proplížil a měl pocit, že si ho vůbec nevšimli, stráže se pousmály.

Dostal se až na konec údolí, kde hučel vodopád a úzká soutěska vedla do širého kraje.

Teď bych mohl uprchnout, pomyslel si.

Ale zůstal.

Zadržela ho zvědavost a pocit něžnosti a bezpečí, který zde poznal. Najednou sebou trhl.

Na druhém konci tábora se ozval ženský zpěv.

Tábor se probouzel.

Ze stanů vybíhali chlapci a děvčata.

Pecos šel k nim a děti se kolem něj seběhly. Hrály hry, které ho fascinovaly.

Vzaly ho mezi sebe. Prozkoumával s nimi jeskyni za vodopádem, jež vedla hluboko do nitra hory. Chytal s nimi ryby, a když je squaw svolávaly k jídlu, uháněl jako jeden z nich.

Brzy zapomněl na to, odkud přišel.

Zapomněl i na jméno, jež mu dal vystěhovalec s kozí bradkou. Čejenské děti mu říkaly Malý býk, protože byl na svůj věk tak statný. Náčelníkovi se to však nelíbilo.

Jednoho dne položil svému pokrevnímu bratříčkovi ruku na rameno a řekl: „Musíme ti najít nějaké jméno, bílý divochu.“

„Chci se jmenovat jako ty,“ řekl chlapec.

„Já jsem Tupý nůž. Ale jméno se nedá jen tak přenášet na jiného. Jméno se musí získat.“

„Získat? Co to znamená, náčelníku Tupý noži?“ Indián se zamyšleně podíval k horám na obzoru.

„Jednoho dne uděláš něco, co bude příznačné jen pro tebe. Pak budeme vědět, jaké jméno ti patří.“

*

Léta ubíhala ve hrách, v lovu, v dlouhých výpravách po okolí a v nekonečných hovorech.

Chlapci bylo patnáct. Uvažoval a myslel jako Indián. Byl veliký, svalnatý, opálený a ošlehaný větrem. Nosil jako všichni ostatní jelenicové šaty s třásněmi.

Byl to – bílý Indián.

Nicméně občas dlouho stával na jednom kopci, hleděl do dálky a zmocňovala se ho jakási touha, již si nedokázal vysvětlit.

Čejeny měl rád, ale stále mu v životě cosi chybělo.

Od neklidných myšlenek ho odvedla jedna mladá Indiánka, s jejímž pohledem se v táboře často střetával. Rád by si s ní hrál, ale bránil mu v tom jakýsi zvláštní ostych.

Jednou ráno ji překvapil při koupeli u vodopádu.

Připadalo mu, že ji vidí poprvé v životě.

Nikdy mu nepřipadala tak krásná, i když měl denně možnost ji obdivovat. Byla krásná jako úsvit. A teprve toho rána pochopil, že se právem jmenuje Ranní červánek.

Když bílý chlapec vylezl z křoví. Ranní červánek se nijak nepolekala. Smála se, jak chlapec zrudl.

Rozběhla se k němu a malá pevná ňadra se jí lehce zachvívala. Mladík zatajil dech a pak vykoktal: „Jsi – ty jsi moc hezká, Ranní červánku.“

„Chceš, abych se stala tvou squaw?“ zeptala se s rozzářenýma očima. „Ano, moc rád. Ale – nevím, jak to zařídit.“

„To je úplně jednoduché,“ odpověděla. „Už dlouho mě chce Malý vlk, a s ním musíš tedy bojovat. Když zvítězíš, jsem tvá.“

Sotva to dořekla, zasvištěl těsně kolem chlapcovy hlavy oštěp a zabodl se do kmene mohutné borovice.

Malý býk se prudce otočil.

Deset kroků před ním stál Malý vlk.

„Dotkl ses mé squaw!“ vykřikl Čejen, který byl o dva roky starší než Pecos. V očích mu plála touha po boji.

„Ona se mě dotkla, protože se jí to líbí,“ odpověděl Malý býk. „Jenže patří mně.“

„O tom si rozhodne ona sama,“ řekl Malý býk až nebezpečně klidně. „Chceš tedy boj?“ zasyčel Čejen a předklonil se. „Nebudu se mu vyhýbat.“

„Budeš se přede mnou plazit v prachu a Ranní červánek na tebe plivne,“ sliboval mu Malý vlk.

„Proč se vyčerpáváš slovy, Malý vlku? Budeš potřebovat veškerou svou sílu, abys to nebyl ty, kdo bude polykat prach u mých nohou.“

Malý vlk se roztřásl vztekem. Už se stěží ovládal. Ukázal rukou k táboru.

„Tam budeme zápasit. Přede všemi. A přede všemi tě zesměšním. Nikdy se nestaneš jedním z nás. Dokážu jim to.“

Otočil se a vykročil k širokému prostranství mezi stany.

Ranní červánek se držela vedle Pecose.

„Mám o tebe strach. Rozzuřil jsi Malého vlka. Nebude cítit bolest a tím bude dvojnásob nebezpečný. Nedá si pokoj, dokud ti nepoloží nohu na hlavu.“

Malý býk se zachmuřil.

„Nezabiju ho. Jenom mu ukážu, že si na mě nemůže dovolovat.“

„Jenže je pouze jediná možnost: jeden z vás zemře. Malý vlk ti vyhlásil nepřátelství na život a na smrt.“

„Pojď,“ řekl. Oblékla se. Vzal ji kolem ramen a vedl ji do tábora. Tam už zavládlo vzrušení.

Malý vlk všem napovídal, že Malý býk se k Rannímu červánku přikradl jako šakal.

K Pecosovi přistoupil Tupý nůž. Náčelník se tvářil ustaraně. Řekl: „Hněv Malého vlka je silnější než hlas jeho srdce. Chce souboj. A má na své straně mnoho mých bojovníků. Všichni chtějí vidět boj.“

„Nebojím se boje,“ odpověděl Malý býk. „Ranní červánek zahřála mé srdce. O ni chci bojovat rád.“

Náčelník se podíval na děvče a řekl: „Z očí jí čtu, že její srdce je s tebou, a ne s Malým vlkem. Spravedlnost je na tvé straně, bratře. Veliký duch tě bude ochraňovat.“

Bojovníci, ženy a děti utvořili velký kruh, který byl otevřen pouze na jednom místě, aby do něj mohl Malý býk vstoupit.

Uprostřed kruhu stál hrdě a vzpřímeně Malý vlk. U nohou měl oštěp, tomahavk a nůž.

Malý vlk sebral nůž, vyvážil ho na dlani a vyzývavě se podíval na bělocha „Jakou zbraň si zvolíš?“ zeptal se náčelník Pecose. Pecos mu ukázal své mohutné ruce. „To jsou moje zbraně, Tupý noži.“

Náčelník na chvíli ztuhl, pak sklopil oči, aby nebylo vidět, jak se mu v nich zablýsklo.

Bílý mladík se otočil, vstoupil do kruhu a zastavil se na místě, kde i jemu připravili oštěp, tomahavk a nůž. Malý býk je nohou odstrčil. Diváci údivem zašuměli.

Malý vlk se mečivě zasmál: „Snad nechce Malý býk bojovat svými velkými zuby?“

Pecos se rozkročil a odpověděl: „Nebude třeba, abych si obrušoval zuby o tvé třaslavé kosti, Malý vlku. Mé pěsti budou do tebe bušit jako býčí kopyta, dokud z tebe nevytlučou zlo.“

Malý vlk mávl nožem ve vzduchu a vykřikl: „Tvé hnědé vlasy, husté jako medvědí srst, omámily Ranní červánek. Vypustím duši z tvého těla a k opasku si připevním tvůj skalp.“

„Nemluv tady jako bezzubá žena, ale jednej!“

Malý vlk vztekle vykřikl a vrhl se na něj, jako by mu už při prvním útoku chtěl vrazit nůž mezi žebra.

Běloch uhnul a čepel bodla do prázdna. Malý vlk se však okamžitě otočil. Oči se mu blýskaly. Přikrčil se, pak se vymrštil a ruka s nožem znovu švihla.

I když Pecos instinktivně uskočil, přesto ho ostří řízlo do levého nadloktí.

Squaw, která mu dlouhý čas nahrazovala matku, vykřikla. Tupý nůž zavřel oči. A po tvářích Ranního červánku se kutálely slzy. Ostatní však byli nadšením bez sebe a povzbuzovali soupeře k dalším výkonům.

Malý býk cítil, jak mu po ruce stéká teplá krev. Pár vteřin stál nehybně a pronikavě a varovně se podíval na svého soka.

„Kde zůstala tvá bojovnost, Malý býku?“ vysmíval se mu Malý vlk.

Teď ji Malý býk ukázal.

A to tak důkladně, až divákům na těch několik zbývajících vteřin boje přecházel zrak.

Malý vlk se vymrštil. Vzduchem opět zasvištěl nůž – jen tak tak minul bělochovu hruď. Malý býk opět ustoupil.

Jenže v té samé vteřině vyrazil vpřed takovou rychlostí, jakou by u něj nikdo nečekal. Mávl pravicí vzhůru a zasáhl soupeřův loket.

Indián vykřikl. Upustil nůž.

Když pak Malý vlk spatřil přátelsky vyceněné zuby Malého býka, prudce se otočil. Třemi kroky byl u zbraní, jež bledá tvář tak opovržlivě odkopla. Popadl oštěp a chtěl jím mrštit. Jenže Malý býk se za ním rozběhl jako vichřice a udeřil levou pěstí. Drtivě zasáhl soupeřovo rameno a ochromil je. Malý vlk upustil i oštěp.

V dalším okamžiku měl Malý vlk dojem, že ho do brady kopl býk. Zuby mu cvakly a vykulil oči. Vrávoral zpět po patách a nakonec se svalil do prachu.

Malý vlk byl dost odolný, takže v bezvědomí nebyl příliš dlouho. Byl ještě celý omámený, ale instinktivně sáhl vedle sebe a nahmatal tomahavk.

Probudila se v něm nová síla. Prudce se vymrštil na nohy a slepě jako šílenec se oháněl tomahavkem.

Podařilo se mu zranit bělocha na pravém rameni. Pecos sebou bolestí škubl a squaw, která ho tak dlouho opatrovala, opět vykřikla.

Jenže Malý býk se okamžitě vzpamatoval. Nehleděl na svá zranění a začal Malého vlka zpracovávat oběma pěstmi. Krvežíznivému válečníkovi se hlava kymácela sem a tam. Zasténal. Z hlasu se mu vytratil posměch i bojechtivost. Z hrdla se mu vydralo zaúpění a skučení.

Pěsti ho zasahovaly do obličeje a oslepovaly ho. Bušily mu do hrudníku a zbavovaly ho dechu. Umrtvovaly mu ramena, takže nemohl ani zvednout ruce, aby se kryl před údery.

Na Malého býka byl strašlivý pohled. Krev mu kapala z obou rukou. Při takové ztrátě krve by už dávno měl ztratit vědomí, ale pořád ještě stál na nohou. Musí toho rudocha dotlouct k rozumu!

Na závěr obdařil Malého vlka ranou pěstí do brady a Indián se složil jako loutka, které odstřihli provázky.

Malý býk odběhl k nejbližšímu vigvamu, popadl měch s vodou a vylil ho na Malého vlka.

Malý vlk se probral.

Vedle něj klečel Malý býk a tiskl mu špičku nože k hrdlu. Indián se zachvěl.

Pak si uvědomil, že musí umírat hrdě, a tak odevzdaně rozpřáhl ruce. Bílý mladík počkal, až se poražený ještě více probere, pak nůž odhodil. „Nechci tvůj život, Malý vlku,“ řekl znaveně.

„V tom případě mě nutíš, abych až do smrti žil v hanbě,“ zašeptal Malý vlk.

Malý býk mu už neodpověděl. Oči se mu zavřely a najednou se převrátil na bok. Ztráta krve si vyžádala své.

Malý vlk se pracně dostal na nohy, zjistil, že bledá tvář je bezmocná, spatřil nůž a rozběhl se k němu.

Když se chtěl pro něj shýbnout, jakýsi mokasín přišlápl nůž k zemi.

Malý vlk vzhlédl a hleděl do opovržlivých očí Tupého nože.

Malý vlk zbledl, rozhlédl se po ostatních. Setkával se jen s nepřístupnými pohledy.

Vyběhl z tábora jako štvanec.

Prsatá squaw se s nářkem vrhla k Pecosovi. Když zjistila, že to přežije a že ještě není pozdě, vzrušeně zamávala, přiběhl medicinman, přišel náčelník a všichni společně přenesli mladíka do stanu.

*

Když se Malý býk probral, měl rány potřeny bylinkovou kasičkou a ležel na kožešině.

Vlevo od sebe spatřil klečící Ranní červánek a napravo zase onu prsatou squaw.

Ranní červánek mu hladila ruku a squaw cosi něžně mručela.

Pak se stan rozhrnul a vešel náčelník Tupý nůž. Pohlédl na svého bílého bratra. Tmavé oči se mu podivně leskly. Podržel nad Malým býkem významně raku a řekl: „Malý býk má teď jméno. Nadále bude Bí-kse-pá, což v řeči bílých mužů znamená Bojující býk.“

Bílému mladíku se při těch slovech zrychlil dech. Jako by mu v žilách koloval nový život. Když opět usnul, zůstal mu na tváři šťastný úsměv.

Bojující býk byl teď hrdinou celého tábora.

Zvláště jeho vrstevníci si ho vážili pro velkorysost, již v souboji prokázal, a samozřejmě i pro statečnost, neohroženost a opovrhování smrtí.

Kdykoli se objevil, křičeli na něj: „Bí-kse-pá!“ A protože jim to jméno připadalo trochu dlouhé, zkrátili ho na Bix. Nebo mu také říkali Bull – Býk.

Bix nebo Bull si získal u kmene nesmírnou vážnost. Stále častěji doprovázel náčelníka na dlouhé lovecké výpravy. A občas, když na nějakém horském hřbetu zastavili své mustangy, srdce se mu podivně rozbušilo – vždycky když viděl, jak pustinou táhne kolona bělochů.

„Do naší země přichází stále více bledých tváří,“ řekl s obavou náčelník. „Rozeslal jsem zvědy na všechny strany a všichni mi řekli, že všude, kde se usadí bledé tváře a dotknou se země, zůstávají jizvy. Bledé tváře rozrývají půdu, kácejí stromy a zabíjejí více bizonů, než dokážou spotřebovat. Mají radost, když mohou něco zabít. Jak dlouho potrvá, než se stejnou chutí uspořádají hon na rudého muže a napojí zem jeho krví…“

Bixem ta slova otřásla, uvědomil si totiž, že náčelník má pravdu.

Tím více byla jeho duše rozpolcená pochybami. On sám je přece také bledá tvář.

Jsou bledé tváře špatné?

Bix marně pátral v paměti, ale na ten krátký čas, který strávil s bělochy, už dávno zapomněl. Nemohl si tedy o nich udělat úsudek, a to ho zneklidňovalo.

A zneklidňovala ho ještě jedna věc: osud Malého vlka. Od oné porážky se už v táboře neukázal.

Nikdo ho ani nehledal.

„Je mi ho líto,“ řekl jednoho dne Rannímu červánku, když se společně koupali u vodopádu. „Tohle jsem nechtěl. Chtěl jsem mu pouze udělit lekci.“

„Sám se vyloučil z našeho středu, Bixi,“ řeklo děvče.

„Bojoval jako kojot. Klidně by tě zabil, i když jsi mu daroval život. Nikdo ho nebude hledat. Ani jeho vlastní rodiče, ledaže by vykonal něco, co by mu navrátilo čest. Nemysli na něj, Bixi. Mysli na nás dva. Chci být tvou ženou a brzy ti dát hodně dětí.“

Stáli před vodopádem, nazí, jak je Manitú stvořil, a teplý vítr na ně hnal vodní tříšť. Ranní červánek se opřela tváří o jeho tvář a on jí pohladil dlouhé černé vlasy.

Od té doby, co Bix přemohl Malého vlka, vypadal ještě větší a ramenatější. Ranní červánek prsty obdivné přejížděla po jeho svalech.

Jako by to považoval za výzvu, vzal ji do náručí a odnesl ji na mech pod šumějící borovice.

Tam leželi vedle sebe a drželi se za ruce. Jako by byli bratr a sestra.1

Byli příliš mladí na to, aby je strhl žár vášně. A netušili, že jim něco takového nebude nikdy dopřáno.

*

Jednoho rána vyrazil Bix sám samotinký do hor. Snažil se přijít na kloub neklidu ve svém srdci.

Vtom zaslechl jakýsi výkřik. Ozvěna se několikrát odrazila od skalních stěn. Běloch by nebyl schopen určit, odkud výkřik pochází. Bix však měl smysly a instinkty vyvinuté jako Indián.

Pružně jako puma proklouzl mezi dvěma skalisky, až se dostal na okraj propasti.

Ze závratné hlubiny se znovu ozval ten pronikavý výkřik. Bix se naklonil přes okraj a šedesát stop pod sebou spatřil mladého Indiána, jak se zoufale drží keříku, vyrůstajícího ze skály.

Každou chvíli musel keřík povolit, kolem chvějících se rukou nešťastníka se sypal písek.

„Malý vlk,“ zašeptal Bix.

Nemarnil ani vteřinu. Dal se do nebezpečného sestupu. Nemyslel na to, že každým krokem na strmé skalní stěně riskuje svůj život.

Zachycoval se každé škvíry, každičké nerovnosti na skále.

Malý vlk už jen supěl. Tvář měl bledou a pokrytou potem. Ruce mu krvácely a chvěly se. V očích měl smrtelnou úzkost. Nohama bezmocně komíhal. A najednou ho opustily síly.

Pustil se keře a děsivě zařval. Avšak vtom už byl Bix u něj a zachytil ho.

Malý vlk byl jako smyslů zbavený, zalykal se, vzlykal a stále ještě nechápal, že se ho někdo snaží zachránit.

„Vzchop se,“ zabručel Bix, „a chyť se mě kolem krku!“

Na zádech pak vynesl třesoucího se Indiána nahoru – tak nekonečně pomalu, až Malý vlk ustavičně naříkal strachy.

Pod Bixovými mokasíny se uvolňovaly kameny, strhávaly s sebou další a pod nimi to jen dunělo a rachotilo.

„Jenom mě neuškrť,“ sípěl Bix. „Drž se klidně, jinak si kondoři smlsnou na nás obou.“

Malý vlk ztuhl. Nad nimi skutečně už kroužili mrchožravci.

Najednou Bixovi ujela noha. Malý vlk tlumeně vykřikl. Bix se však stačil zachytit oběma rukama skalního výčnělku. Našel pro nohy novou oporu a v posledním vzepětí sil se dostal i se svým břemenem do bezpečí.

Malý vlk se mu skulil ze zad a nějakou chvíli leželi na okraji propasti úplně bez dech. Bixovi vyrazil na čele pot, oči mu zrudly nelidskou námahou a svaly se mu chvěly.

Pak se s úsměvem podíval na Malého vlka. Byl rád, že ho konečně našel. Vstal a pomohl Indiánovi na stále ještě se třesoucí nohy.

„Už nemohu být tvým nepřítelem,“ prohlásil Malý vlk. „Zachránils mě před jistou smrtí. Bez rozmýšlení jsi nasadil život, abys zachránil můj.“

„Nikoli bez rozmýšlení, Malý vlku. Měl jsem strach, že přijdu o dobrého přítele.“

Tu Indián padl před ním na kolena.

„Musel tě k nám poslat sám Veliký duch. Tak jako ty může jednat jedině velký bojovník.“

„Vstaň a pojď se mnou do tábora!“ řekl Bix. Malý vlk však zavrtěl hlavou.

„To, že ti už dvakrát vděčím za život, mi nevrací čest. Jsem ti naopak ještě více zadlužen.“

„Nedlužíš mi nic, pouze přátelství.“

„Udělám, jak si přeješ. Ale nenuť mě, abych předstoupil před svůj lid bez vítězství.“

Bix přikývl. Chápal ho. Malý vlk musí ještě dál žít o samotě, živit se kořínky a bobulemi, dokud nenastane hodina zkoušky. „Budeš tu, když tě zavolám?“ zeptal se Bix.

„Kdykoliv mě v těchto horách zavoláš, přijdu za tebou,“ odpověděl Indián. Pak se mlčky rozešli.

*

Uplynulo několik týdnů. Bix hledal Ranní červánek a nikde ji nemohl nalézt.

Tu na něj mávla od jednoho stanu jakási stará squaw. „Ranní červánek tě očekává v Údolí mnoha větrů,“ řekla. „Úplně sama. Připravila pro tebe lože rozkvétající ženy.“

Bixe to zároveň potěšilo i polekalo. Pochopil, že ho Ranní červánek očekává s něžnostmi. Nelíbilo se mu však, že na něj čeká v divočině sama. A tak daleko.

Pocítil strach a nevěděl dost dobře proč. Skočil na neosedlaného ponyho a vyrazil z tábora.

Pony byl celý zpěněný, když dorazili k úzké soutěsce, vedoucí do zelené oázy – do Údolí mnoha větrů.

Bix nestačil soutěskou ani projet, když pony zařehtal a postavil se na zadní. Nozdry se mu chvěly.

Hned nato se ozval pronikavý ženský výkřik. Ranní červánek!

Bix seskočil z koně a proběhl zbytkem soutěsky.

Spatřil, jak Ranní červánek napadl grizzly. Ležela tam celá v krvi. Medvěd vydával zvuky jako říjící jelen a stál nad ní na zadních. Cvakal zuby. Něco ho zřejmě vydráždilo. Možná dívčiny pokusy o útěk.

Medvěd ještě chvíli stál a předními tlapami mlátil do vzduchu. Pak zabručel, padl na všechny čtyři a letmým seknutím tlapy odvalil Ranní červánek po kamenité zemi.

„Tady! Tady jsem!“ vykřikl Bix a vrhl se na šelmu.

Hbitě se vyhnul útočícím tlapám, levou rukou se zachytil za medvědovu srst a pravačkou bodl nožem – dvakrát, třikrát.

Zvíře děsivě zaryčelo, rozběsnilo se, otočilo se kolem své osy a Bixe shodilo. Jeden úder tlapou mu vyrazil nůž z ruky. Zapadl kamsi mezi kameny.

Bix se chvíli kutálel po zemi, pak se znovu vymrštil jako kočka, ozbrojen pouze svými pěstmi.

Medvěd se k němu s bručením blížil. Bix uskočil. Medvěd však zareagoval dostatečně rychle a pohřbil Bixe pod sebou. Drápy mu rozdrásal hruď.

Na pár vteřin ztratil bolestí vědomí.

Jako ve snách viděl, jak se nad ním míhají tlapy. Vší silou se snažil uniknout.

Myšlenka na Ranní červánek ho postavila na nohy. Cítil, jak se ho zmocňuje děsivá slabost. V zoufalství skočil na medvěda a vší silou ho udeřil do čumáku.

Zatímco se kolos s bručením zvedl a odvrávoral kus zpět, padl Bix na záda. Hruď ho pálila jako oheň.

A nestvůra byla už zase nad ním.

V té chvíli cosi zasvištělo vzduchem. Medvěd zařičel a ustoupil. Z tlamy mu trčel opeřený konec šípu.

„Tady jsem!“ zaslechl Bix důvěrně známý hlas. Krátce nato spatřil, jak přibíhá Malý vlk.

I Malý vlk zaútočil na medvěda nožem. Obratně se vyhýbal Útočícím tlapám, a kdy mohl, tak bodl.

Medvěd, kterému dodal už zásah šípem, se nakonec svalil k zemi, zhluboka zabručel. Krvavá louže pod ním se rychle rozšiřovala. Po několika vteřinách ztichl docela.

Malý vlk přiklekl k Bixovi. Na chvíli musel zavřít oči, když spatřil rozsápanou hruď.

„Ranní červánek,“ zašeptal Bix. „Co je s ní?“

„Je mrtvá, příteli.“

„Pak i já chci zemřít. Doraz mě, můj rudý bratře. Největší bolest cítím ve svém srdci, to ostatní nic není.“ Pak omdlel.

Malý vlk však jeho prosbu nevyplnil. Ošetřil Bixe, jak to jen šlo. Pak zhotovil smyk, zapřáhl do něj ponyho, položil na něj Bixe a vedle něj mrtvou dívku.

Tak je přivezl do tábora.

A v táboře už zůstal.

Protože nyní byl „Medvědobijcem“.

A z nepřátelství na život a na smrt mezi ním a Bixem se stalo věrné přátelství až do smrti.

*

Bix se uzdravil z těžkých zranění. Rány se mu začaly zajizvovat. Ale stále ještě byl smutný. Na Ranní červánek zapomenout nemohl.

Často vyhledával samotu. Vždycky když už propadal zoufalství, objevil se za ním jako stín Malý vlk – Medvědobijce a položil mu ruku na rameno.

„Je mi smutno s tebou, příteli,“ říkal Indián. „I mé srdce je choré, protože jsem nepřišel včas, abych zachránil i Ranní červánek. Spatřil jsem tě, jak jedeš k Údolí mnoha větrů, a sledoval jsem tě. Její křik jsem zaslechl až příliš pozdě.“

Bix vzal jeho ruku do dlaní, pohlédl mu do očí a od té chvíle ho Malý vlk doprovázel všude.

Přišla zima a po ní zase léto.

Zvědové přinesli zprávu o železném oři, který jezdí na kolech a chrlí páru. Vyprávěli o mrtvých železných hadech, svíjejících se po prérii a v horách.

Rovněž viděli zpívající drát, táhnoucí se do nesmírné dáli na dřevěných kůlech.

To vše udělaly bledé tváře, jež se zmocnily země jejich otců. Jednoho dne přijeli do tábora vousatí muži na kodrcavém voze taženém čtyřmi mezky.

Na pestré hadříky vysypali třpytivé perly a šklebili se, když se k tomu seběhly squaw a děti.

Náčelník Tupý nůž to vše starostlivě sledoval. Nechtěl však svým lidem kazit radost. A tak za ty věci dal vousatým bledým tvářím kožešiny.

„V jejich očích čtu, že chtějí víc než kožešiny,“ řekl pak Bixovi. „Možná si myslí, že u nás najdou ten žlutý kov, jemuž říkají zlato. Bixi, ty patříš k nim. Ale hlas srdce mi říká, že od nich nás postihne neštěstí za neštěstím.“

I Bix se na vousaté muže díval s podezřením a styděl se za ně.

Za pár týdnů měli další návštěvu. Lovce, který byl dostatečně odvážný, aby vjel do tábora Čejenů bez doprovodu.

„Jeho oči jsou dobré,“ pravil Tupý nůž. „Ale obávám se, že ani on nám nenese štěstí.“

Trapper se snažil s Indiány navázat přátelství. Zřejmě proto, aby mohl nerušeně lovit v jejich lovištích.

Snažil se je ohromit puškou. Ukázal na strom a dvěma výstřely z něj urazil kus kůry.

Ohlédl se a očekával údiv a potlesk. A pak chtěl náčelníkovi pušku věnovat.

Tupý nůž k sobě zavolal Bixe.

„Co tomu říká můj bílý bratr?“ zeptal se a pozorně se na mladíka podíval.

Bix pohrdavě pohlédl na pušku a řekl: „Hromová hůl vyplaší zvěř. Když jde první kulka mimo, není pak úlovek. Šíp však je jako ševelení větru a stejně rychlý.“

To říkalo vše.

Trapper si prohrábl vousy a mlčel.

Když odjížděl z tábora, potají si k sobě zavolal Bixe.

„Rudoši tě unesli jako dítě, co? Zblbli tě. Jestli chceš, odvedu tě pryč.“

Bix vycenil zuby a trapper nevěděl, zda je to úsměv nebo výhrůžka.

„Zdá se,“ řekl Bix, „že délka tvého vousu odpovídá krátkosti tvého rozumu. Možná slunce ublížilo tvé holé hlavě a vysušilo ti mozek. To nevidíš, že jsem mezi rudými bratry šťasten?“

Trapper potlačil kletbu.

„Jen počkej, synku. Rudoši si proti modrým kabátům ani neškrtnou. Říkám ti jedno: odejdi od nich, dokud můžeš. Jinak si tě jednoho dne s nimi spletou. A pak tvoje hezounká hnědovlasá hlavička padne za oběť dlouhému noži.“

Pak trapper definitivně odjel.

Náčelník zaslechl poslední slova. Bix se na něj otočil a zeptal se: „Co JSOU to modré kabáty a dlouhé nože?“

„Modré kabáty jsou bojovníci Velkého bílého otce ve Washingtonu, o němž jsem ti vyprávěl. Snášejí se na naši zem jako kobylky a mají hromové hole a nože dlouhé jako paže.“

„Proč jsou tady, Tupý noži? Proč jsem je ještě neviděl?“

Náčelník se na něj dlouze zadíval.

„Přišli, aby naši zem rozřezali na kousky. Postavili si dřevěné vigvamy, jež se – táhnou zemí jako řetěz. A brzo je uvidíš, Bixi – dříve než bych chtěl. Modré kabáty už vyhnaly ze svých lovišť jiné kmeny rudého lidu. Velký bílý otec chce, aby všichni Indiáni odešli do oblastí, jež on sám určí.“

„Ale to je přece nespravedlivé!“

„To si myslí všichni moji bratři,“ řekl náčelník. „Proto se rozhoří válka mezi rudými a bílými jako prérijní požár. A ty, Bixi, budeš stát mezi dvěma ohni, pokud neuposlechneš rady onoho vousatého lovce a neodejdeš.“

„Jak bych mohl opustit své rudé bratry?“ nechápal Bix.

„Jsem s vámi a s vámi budu bojovat. Neboť vím, že rudý muž miluje pravdu více než svůj život.“

Náčelník se mu podíval do očí a pak už nic neříkal.

*

Za několik týdnů se náčelníkova slova děsivě potvrdila. Několik bojovníků se vrátilo z dlouhé výpravy v krvi. Přivezli s sebou i několik mrtvých. Squaw spustily nářek.

Jeden z raněných bojovníků vyprávěl: „Někteří byli v modrých kabátech, jiní byli oblečeni jako běloši z velkých dřevěných táborů. Nevyslechli nás. Vrhli se na nás jako vlci. A jejich tváře byly zkřiveny nenávistí.“

Když to Bix zaslechl, sevřel ruce v pěst. Zuby mu zaskřípaly. V očích mu zajiskřil hněv. Vykřikl: „Budiž proklet lid, z něhož pocházím! Jak mě jen Velký duch mohl potrestat bílou pletí. Chci být rudý, protože mé srdce bije se srdci mých rudých bratrů. Volá po odplatě. Ó Manitú, dej mi sílu, abych těm zaslepeným bělochům vtloukl rozum do palic!“

Křičel stále hlasitěji. Bojovníci, ženy a děti se kolem něj seběhli a naslouchali mu.

„Běloši k nám vyslali černokabátníky, jimž říkají misionáři. Černé kabáty nás chtějí učit, abychom uctívali Velikého ducha tak, jak jim se líbí. Říkají, že když nepřijmeme náboženství, že budeme ve věčných lovištích nešťastni. Říkají, že oni mají pravdu a my že jsme ztracenci. Říkají, že je pouze jediná cesta, jak uctívat Velkého ducha a sloužit mu. Je-li však pouze jedna jediná cesta, proč jsou bílí mužové v této věci tak nesvorní? Proč neukáží, že v nich ve všech dýchá Velký duch? Proč je v jejich tvářích faleš?

Proč nás nenechají žít, když i my je necháváme žít? Proč baží po naší zemi? Proč jsou nespokojeni, když rudý muž přece nechce nic jiného než s nimi žít v míru? Mé srdce volá po spravedlnosti. Rád bych jim vtloukl do palic pravdu.“

Kolem něj se ozývaly výkřiky nadšení.

Tupý nůž mu poklepal na rameno.

„Byl bys velikým zvěstovatelem pravdy, Bixi,“ řekl. „Jak pyšný by na tebe mohl být i tvůj vlastní lid! Ale obávám se, že bledé tváře jsou tak zaslepeny, že tvá slova nepochopí.“

Bix se zachvěl vzrušením. Do očí mu vstoupil podivný lesk.

„Bílí vysílají k rudému lidu černé kabáty. Ale bílí sami potřebují nějaký černý kabát, který by jim zvěstoval rozum a pravdu. Musel by to ale být zvláštní černý kabát.“

*

Pak přišlo ono osudné jitro.

Od jedné soutěsky vedoucí do údolí, v němž se rozkládal tábor Čejenů, zazněla kopyta. Ozvaly se výstřely, zařinčely šavle. Nad táborem se vznášely výkřiky rudých bojovníků, žen a dětí.

Bix vyběhl ze stanu. Srdce se mu rozbušilo. Okamžitě pochopil, co se stalo.

Obávaní modrokabátníci bezdůvodně napadli tábor a měli hromové hole a dlouhé nože.

Vytrhl z opasku nůž. Rozběhl se k poplašeným ponyům. Chtěl vyrazit proti modrokabátníkům a… A dál už nic.

Cestu mu odřízli Tupý nůž a Malý vlk.

„Počkej, bratře,“ řekl náčelník a Bix poprvé viděl v jeho tváři bolest.

Náčelník se neklidně podíval na druhý konec údolí, kde modrokabátníci projížděli mezi stany. Uchopil oštěp. Pak pokynul Medvědobijci.

Malý vlk přistoupil těsně k Bixovi, upřeně mu pohlédl do očí a řekl: „Právě proto, že jsi můj bílý bratr a můj přítel, mi odpustíš to, co teď udělám…“

V ruce skrýval kámen a prudce jím udeřil Bixe do spánku.

Bix slyšel jakoby z nesmírné dálky jakýsi tupý zvuk, pak se kolem něj setmělo.

*

Když se probral, zjistil, že leží na skále a že má spoutané ruce i nohy. Slyšel šumět vodu. Kolem bylo pološero.

Uvědomil si, že leží v jeskyni za vodopádem.

Matně se rozpomínal na útok modrých kabátů a na ránu, kterou mu uštědřil Medvědobijce. Zoufale se zazmítal, ale marně. Řval, co jen mohl, ale hluk vodopádu nepřekřičel.

Musely uplynout celé hodiny. Najednou se k němu kdosi neslyšně přiblížil. Rudý bojovník.

Poklekl před Bixem a Bix poznal Skvrnitého ocasa, jednoho z náčelníkových důvěrníků.

„Rozvaž mě!“ vyjel na něj Bix.

„Tupý nůž tomu chce jinak,“ odpověděl Indián. „Bílý bratr nám musí prominout.“

Pak Bixe uhodil a Bix znovu ztratil vědomí.

Když se opět probral, Skvrnitý ocas ho už na mustangovi odvážel daleko pryč z důvěrně známých hor.

Bix ležel přes koňský hřbet, křičel a nadával. Ale rudý muž, který jel před ním a táhl jeho ponyho na provaze, se ani neohlédl.

Teprve když se před nimi rozprostřela rovina, Indián přeřízl provaz pod koňským břichem a Bix spadl na zem.

Pouta na rukou a na nohou mu však neuvolnil. Dal bílému bratru napít, počkal, až vydechne, a pak řekl: „Slyš poslední poselství od Tupého nože, Medvědobijce a od nás všech! Jsi pokrevním bratrem Čejenů. Své místo v našem srdci nikdy neztratíš. Ale tvé srdce nesmí být rozpolceno. Jsme na válečné stezce s bílými tvářemi a nechceme, abys musel bojovat proti vlastnímu lidu. Proto se naše cesty rozcházejí. Vrať se ke svým. Žádný běloch nepochopil rudé muže tak dobře jako ty. Buď naším spojencem u tvého lidu. Pak třeba bude jednoho dne snazší uzavřít mír mezi rudými a bílými.“

„Co je s Tupým nožem? A kde je Medvědobijce?“ zeptal se Bix a znovu zaškubal pouty.

Indián se zachmuřil.

„Nevím. Mým úkolem bylo dát na tebe pozor. Modrokabátníci běsnili jako šílení. Pozabíjeli muže, ženy, děti. Spálili nám vigvamy. Museli jsme prchnout a oni nás rozprášili do všech stran. Možná je Tupý nůž mrtev, možná je mrtev i Medvědobijce. To nevím. Zůstal jsem u tebe, i když mi při výkřicích mých bratrů a sester krvácelo srdce.“

„Musíme za nimi.“

„Mlč, bílý bratře! Vyslechni si i konec poselství! Nehledej nás. Nevracej se do údolí, jež poskvrnili modrokabátníci. Dej nám slovo bílého bratra.“ Bix si uvědomil, že je to míněno velmi vážně. „Dávám vám své slovo,“ řekl hněvivě.

Rudochovy oči krátce zamžikaly. Pak uvolnil Bixovi pouta a řekl: „Než zapadne slunce, budeš volný. Vezmi si ponyho a jeď. Náš nový tábor nenajdeš, stejně jako ho nenajdou modré kabáty. Doprovázej tě Veliký duch.“

Pak se Čejen vyhoupl do sedla a odjel.

Když dozněla kopyta, cítil se Bix prázdný a jako vyhořelý.

*

Jel bezcílně krajinou. Na každém kopci se zastavil a naslouchal, jako by mu vítr mohl přinést nějakou zprávu o rudých bratrech. Tu zprávu však už dostal. A jako bílý bratr dal své slovo. Jeď, Bixi, jeď, šepotal vítr. A on jel.

Za nocí uléhal do trávy studeně jako kámen. Přes den stoicky čelil úmornému vedru.

Nebyla tu žádná squaw, která by ukonejšila horečku, jež ho začala po deseti dnech sužovat.

Zalezl do jednoho dolíku jako nemocný vlk a čekal, až se mu opět zklidní tep.

Dvanáctý den vyklouzl z křoví chřestýš a kousl ponyho. Bix hodil nožem a čepel projela hadovi hlavou. Pak tentýž nůž zarazil ponymu do vazu a zbavil ho trápení. Dál už pak musel jít po svých.

Tu a tam se mu poštěstilo, že holýma rukama ulovil divokého králíka. Opekl si ho na ohni, který rozdělal dvěma dřívky. Cítil, že se stále více blíží sídlům bílých lidí. Co ho tam čeká?

Navečer došel do jakési lesnaté pahorkatiny. Ulehl ke spánku mezi dva mechem obrostlé balvany. Ráno ho probudily podivné zvuky. Instinktivně sáhl po noži, protože se cítil ohrožen.

Pak zaslechl tlumený výkřik nějakého člověka a pochopil, že puma si našla jinou oběť.

Kdo tu ještě může být? podivil se sedmnáctiletý Bix. Rozběhl se a dostal se na mýtinu.

Ležel tam bílý mladík asi jeho věku. Nohu měl sevřenou v pasti. Ležel na zádech a s hrůzou se díval na skalní útes nad sebou, kde se krčila šedostříbrná puma. Cenila zuby a mrskala ocasem sem a tam.

Najednou se odrazila.

Ležící mladík zděšeně vykřikl. Odvalil se, a tak se mu šelma zahryzla do ramene, a ne do hrdla.

Bix byl třemi skoky na mýtině a vyrazil válečný pokřik Čejenů.

Puma sebou trhla, jako by jí šlápl na ocas. Nebezpečně zavrčela a už se hnala za novým nepřítelem. Odrazila se zadníma nohama…

Bix ten skok očekával. Když se na něj puma řítila, uhnul a sevřel jí tělo pažemi. Puma sebou žuchla o zem. Bix ji bokem tlačil dolů.

Vrazil jí nůž do slabin. Puma prudce obrátila hlavu a přejela tesáky po Bixově kožené košili. Opět vyrazil čejenský pokřik, vší silou ji pěstí praštil do čenichu, vyskočil a současně jí vytrhl nůž z rány.

Šelma vrávorala. Nebo že by to jen předstírala?

Bix nečekal. Znovu se na pumu vrhl a začal ji levou rukou škrtit. Zvíře prskalo a vrčelo. Jeho pružným tělem pulsovala nespoutaná síla. Ale než se k něčemu stačilo vzchopit, Bix mu zarazil nůž do šíje.

Puma zachroptěla, položila se na bok, zaškubala nohama a bylo po všem.

Bix vstal a podíval se na mladíka. Ten na něj zděšeně zíral. Měl hnědé kudrnaté vlasy a byl stejně urostlý jako Bix. Obličej měl však na sedmnáctiletého příliš široký a hranatý.

Mladík zapomněl, že má pravou nohu stále ještě v železech. Nevnímal ani krvácející rameno. Polkl a vykoktal: „Ať mě ďas… Něco takového jsem ještě neviděl.“

Bix přešel k němu a podíval se mu na rameno.

„Není to tak hrozné,“ řekl. Pak se shýbl a uvolnil past.

„Kruciš, kdybys nepřišel…,“ zachraptěl kudrnáč. Podal Bixovi ruku. „Jsem Sam nebo ještě lépe Samuel, protože… auuu!“ Pokusil se vstát, ale zraněná noha ho zradila. „Čert aby vzal ty tátovy pasti!“

„Ty tady nejsi sám?“ zeptal se Bix.

„To víš, že ne. S rodiči. Ostatně velmi nábožní lidé. V jejich přítomnosti radši neklej. Půjdeš přece se mnou, ne? Musíš mi pomoci. Sám tam nedojdu. Zatracená noha. Kdo jsi vlastně?“

„Bojující býk,“ odpověděl Bix.

„To si děláš srandu?“ zasmál se kudrnáč. „Ostatně – bojoval jsi velmi dobře.“

„Můžeš mi taky říkat Bixi.“

„Aha. Tak to jo. Půjdeme. Z té pumy je mi pořád ještě nanic.“ Bix zvedl Sama beze slova na nohy a vzal ho do náručí. Sam obdivné hvízdl mezi zuby.

„Kruci, ty máš ale svaly! Tamhle po té pěšině. Naše farma stojí na pasece. Ona to vlastně ani farma není, spíš jen taková chajda s pár kůlnami, zahrádkou, krávou a několika slepicemi.“

Krátce zasténal, sevřel zuby a pak pokračoval: „Nejradši bych odtud práskl do bot. V téhle divočině to je k zešílení. Jenže my tři, táta, máma a já, patříme asi dohromady. Zkusil jsem zdrhnout už dvakrát. Táta mě ale vždycky chytil a zmaloval mě. Navíc jsem pak musel hodiny poslouchal ponaučení z bible. Táta si ostatně myslí, že jednou – Bůh tomu tak chce narazíme na štěstí, dokonce i v divočině. Ostatně, uvidíš. Odkud vlastně jdeš?“

„Od Čejenů.“

„Cože? A to máš pořád ještě skalp?“

„Jsou to moji rudí bratři,“ řekl Bix vážným hlasem.

„Ty jsi cvok!“ vykřikl kudrnáč, ale když si všiml hněvu v Bixových očích, řekl: „No nic. Hlavně že se mi líbíš. Aby mě čert vzal, jestli někdy zapomenu, žes mi zachránil život. Takže ještě jednou: v tátově přítomnosti neklej.“ Zašklebil se. „A před ním mi říkej Samueli. To jméno má z bible.“

„Z bible?“ svraštil Bix čelo. Vzpomněl si na černé kabáty.

„Tvůj táta je misionář?“

Sam se rozesmál.

„Proč? Protože si čte v bibli? To dělají přece všichni osadníci, člověče. Ale tak úplně vedle zase nejsi. On někdy vážně mluví jako nějaký flanďák. Ale to uvidíš sám. Takže – neklej, když…“

„Krucinálfagot! Čert aby to spral a všichni rohatí k tomu!“ zaduněl najednou jakýsi hlas, když vešli na mýtinu. „Samueli, chlapče můj, copak se ti stalo?“

Šedovlasý muž s rozježeným vousem ve vysokých botách, spravovaných kalhotách a několikrát přešívané košili stál před srubem s puškou v ruce. Za ním přežvykovala kráva a na seně pobíhalo pár kdákajících slepic. Z jedné kůlny se ozývalo frkání koní. Bix to všechno registroval nedůvěřivě a číhavě, jako každé dítě divočiny.

Sam se zašklebil. „Propáníčka, takhle klít jsem ho ještě neslyšel. To bude rozrušením. Takže mě má přece jen trošku rád.“

Když jim dědek s puškou v ruce vykročil naproti, ukázalo se, že je to ještě docela chlapák. Pět kroků před nimi se zastavil a zavrčel: „Co je to za chlápka v tom indiánským, Samueli?“

„Zachránil mi život, tati.“

„Cože? Krucifix, a co ta noha! To jsem ti, ty všiváku mizernej, ty pitoměj pse, neříkal, že máš dávat bacha na železa? Takže do nich nevletěla ta mrcha puma, co se mi tady noc co noc plíží kolem krávy, koně a slepic, ale ausgerechnet můj ctěný pan synátor.“

„Pumu zabil,“ řekl kudrnáč a ukázal na Bixe, který ho ještě stále držel v náručí.

„Cože? On že…?“

„Nožem a pěstmi,“ řekl Sam poťouchle.

„Takže ty si ze mě chceš ještě navíc dělat šprťouchlata, ty zmetku!“

„Co se děje, Jede?“ Ze srubu vyběhla hubená žena, asi tak padesátnice. Oblečená byla jako muž a určitě měla pěkně proříznutý jazyk. „Tak odpovíš mi, nebo ne, Jede?!“

Jed mrzutě mávl puškou.

„Ale, Samuel je raněnej. Ta moje past na pumu ho kousla.“

„A puma taky, tati,“ špitl Sam, „do ramene.“

„Cože. A to mi říkáš teprve teď? Ohřej vodu, ženská! Připrav obvazy! A ty, mladý muži…“

„Jmenuje se Bix, tati.“

„Takže, Bixi, pokud souhlasí, co Samuel říká, tak nebudu žádnej škot. Odnes ho dovnitř. A abys věděl, tak tohle je zatraceně bohabojný dům. Jasný?“

*

Ošetřený Sam ležel na pryčně v obývací místnosti. Bix seděl vedle něj na rozvrzané židli.

Už několikrát měl chuť jednoduše vstát a odejít. Ale vždycky narazil na rezolutní pohled ženy, která začala u plotny rachotit s pánví a hrnci. Její pohled se mu občas zdál zlomyslný a neosobní, ale v očích se jí občas tak divně zablýsklo, že si vzpomněl na pozapomenuté hodiny, kdy se cítíval v bezpečí u své indiánské matky. Proto váhal.

„Zůstaneš k jídlu, Bixi,“ zabručel Jed. „A dneska v noci budeš mít nad hlavou i střechu.“ Opřel se do vlastnoručně zhotoveného křesla a nacpal si dýmku.

„A kde vlastně jindy spal?“ zeptala se žena a otočila se od kamen. Šedýma očima se upřeně zadívala na Bixův jelenicový oděv. „Tvrdí, že byl u Čejenů,“ ozval se Sam.

„Jsou to moji rudí bratři,“ řekl Bix. „Vděčím jim za všechno.“

„A proč jsi od nich teda odešel?“ zeptal se Jed.

„Tábor přepadli modrokabátníci. Mnoho mých rudých bratrů a sester zahynulo. Ti ostatní nechtěli, abych bojoval proti vlastním lidem.“ Bix sevřel ruce v pěst.

„Hm, takže jsi vlastně poloviční Indián,“ zabručel Jed a prohrábl si vous. „Nech si ty řeči, Jede!“ okřikla ho žena. „Vždyť vidíš, že je bílej.“

„Ty se starej o jídlo, Sue. Jen se na něj podívej, stavěnej je jako bizon. Ten sbaští nejmíň tři porce. No, aspoň z něho ti rudoši udělali pořádnýho chlapa.“

„Říkali mu Bojující býk, tati. Říkal mi to. – Že je to tak, Bixi?“

„Říkali mi Bixi nebo Bulle.“

„To není špatný – Bull.“ Jed se skřehotavě zasmál. „Ale s takovým jménem to u bílých daleko nedotáhneš. No, ještě se na to podíváme. Teď nám ale musíš vyprávět, jak jsi tu pumu vyřídil, Bixi – nebo Bulle, hahaha.“

Bixovi se o tom příliš mluvit nechtělo, a tak se ujal slova Sam. Vylíčil všechno do nemenších podrobností.

Pak Sam dodal: „Už jsi mi měl dávno dovolit revolver, tati. Krucipísek, pak bych tu pumu…“

„Neklej mi v tomto bohabojném domě!“ napomenul ho Jed, vytáhl otrhanou bibli a rozevřel ji. „Teď vzdáme Pánu Všemohoucímu dík za to, že ses ve zdraví vrátil domů a že nám k tvé záchraně seslal tohoto mladíka.“

„Aspoň pušku, tati…“

„Drž hubu, k čertu! A teď poslouchej – všichni poslouchejte!“

Obřadně si pohladil šedý vous a hned stoupajícím a zase klesajícím hlasem předčítal pasáž, která se k momentální situaci sice příliš nehodila, ale nicméně vytvořila na pár minut zvláštní atmosféru: „Samueli, Samueli!“ zavolal Hospodin. A Samuel odpověděl: „Mluv, tvůj služebník slyší.“ Hospodin řekl Samuelovi: „Hleď, já učiním v Izraeli něco takového, že bude znít v obou uších každému, kdo o tom uslyší…“

Bix udiveně naslouchal. Sam se zatvářil, jako by měl mezi zuby skleněné střepy, ale možná ho bolelo zranění. Sue stála nehybně u plotny se skloněnou hlavou a sepjatýma rukama.

Trvalo to půl hodiny.

„Hospodin mi odplácí podle mé spravedlivosti, neboť jdu cestami Páně a ctím Boha svého,“ uzavřel Jed. A Sam zabručel: „Aspoň tu pušku bys mi mohl už dovolit.“ Jed vyskočil a dal synovi pohlavek.

„Jenom bouchačky máš v palici. Prdlajs!“ Vtiskl Samovi do rukou bibli. „A teď čti něco ty. No, čti!“

A Sam volky nevolky četl, koktavě a každé slovo protahoval: „Slyšeli jste, že bylo řečeno: Oko za oko a zub za zub. Já však vám pravím, abyste se zlým nejednali jako on s vámi, ale kdo tě uhodí do pravé tváře, nastav mu i druhou. Slyšeli jste, že bylo řečeno: Milovati budeš bližního svého a nenávidět nepřítele svého. Já však vám pravím: Milujte své nepřátele a modlete se za ty, kdo vás pronásledují, abyste byli syny nebeského Otce, protože on dává svému slunci svítit na zlé i dobré a déšť posílá na spravedlivé i nespravedlivé…“

I když Sam četl značně koktavě, Bix byl těmi slovy jako očarován. Žasl nad jejich hlubokou moudrostí.

Když Sam dokoktal, Bix se zeptal: „A to všechno je v této knize?“ Jed se zasmál.

„To všechno a ještě mnohem víc, synu. Nu, kdo ví, třeba u nás pobudeš déle a pak ještě z té knihy mnohé zaslechneš.“

„Pár dnů zůstane určitě,“ rozhodla Sue. „Mě neoblafne. Chudák, je naprosto vyčerpán. Jen se na něj podívej. U Čejenů byl! Panebože! Vždyť ani neví, co je to pořádný domov.“

A jako by do ní vjel nový život, opět rozrachotila hrnce a pánve.

Jed si hrábl do vousu a pobaveně se podíval na Bixe.

„Jo jo, hochu. Tak to je ta moje lepší polovice. A já jsem Jed… Jed Shadock. Jo, abych nezapomněl. To tvoje jméno, Bix nebo Bull, to se mi moc nelíbí. Něco s tím musíme udělat. Hm, hm. No, nejdřív se najez.“

A Bix skutečně snědl tři porce fazolí na slanině a s brambory.

Jed rozhodl, že Bix bude spát v Samově světnici na nouzově zřízeném lůžku. Po vydatné večeři a po útrapách dne Bix usnul, jako by ho do vody hodil.

Jen jednou, krátce po půlnoci, se najednou probudil. Vzbudilo ho nepatrné zavrzání dveří. Ležel a naslouchal.

Sam chrápal. Bix však slyšel jakési tiché kroky. Malými okny vnikalo do místnosti slabé měsíční světlo. Bix spatřil, jak se k němu blíží jakási nejasná postava. Svaly se mu napjaly, ale včas si všiml, že se to nad ním naklání Sue.

Myslela si, že tvrdě spí. Drsnými rty se dotkla jeho čela a přikryla ho. Pak odešla rychleji, než přišla.

Bixovi bylo nějak zvláštně dobře.

Rozhodl se, že pokud ho nevyženou, tak zde pobude trochu déle.

#

„Poslyš, Bixi. Syna mám v posteli. A ty máš sílu. Co kdybys mi byl tak trošku k ruce, dokud se Sam neuzdraví?“ zeptal se ráno Jed.

Snídaně Bixovi chutnala. Odpověděl: „Rád, starý muži.“

„Krucinál, neříkej mi starý muži. Když už mi chceš nějak říkat, tak mi říkej pane, to zní aspoň vznešeněji.“

Vylezli na střechu kůlny a Jed Bixovi ukázal, jak se zachází s kladivem a hřebíky.

Jed měl zlomyslnou radost, když se Bix tu a tam praštil kladivem do palce. Ale pak to šlo Bixovi od ruky tak dobře, že Jed jen uznale hvízdl.

„Tak co, jak se ti zamlouvá práce, Bixi?“ zeptal se, když byla střecha spravena.

„Docela jo, pane.“

„To bych řekl. Mám pro tebe ještě něco jiného, neboj se,“ zabručel Jed a lstivě se na Bixe podíval. Mohl bys třeba podojit krávu a zorat kousek země. Koně by bylo třeba taky trochu ohřebelcovat. Navíc mi nějak rachtá vůz, co s ním občas jezdím do města. A taky si pohrávám s myšlenkou, že bych si mohl udělat ohradu. Třeba budeme mít ještě víc koní. Jo, krucinál, je to dílo… Tady je pro starého člověka a jeho syna, co je budižkničemu, práce nad hlavu.“

Udělal pár kroků a zabručel si: „Chtělo by to holt pomocníka.“

Najednou se prudce otočil, namířil na Bixe ukazovákem a zeptal se: „Neměl bys náhodou chuť stát se mým pomocníkem?“

V té chvíli vyšla Sue na práh vylít pomyje. Zaslechla Jedovu otázku a zarazila se.

Bix z její tváře vyčetl očekávání. Vycenil zuby a přimhouřil oko. Vypadal najednou děsně klukovsky: „No, možná bych ještě nějakou dobu zůstal, když mě naučíte číst z té černé knihy, pane.“

„Cože? Prokrindáčka! Jestli je tohle tvoje jediná podmínka…“ Jed se zachechtal a praštil Bixe do ramene. „Platí. Naučím tě číst a psát. Budeš se u nás mít nádherně a žít budeš bohabojně, chachacha!“

Na dvůr pleskla voda. Sue chvatně zmizela ve srubu. Bix však ještě stačil zachytit její pohled a všiml si, že se jí nějak divně zaleskly oči.

Za pár okamžiků se Sue objevila znovu a zaječela: „Ale ty indiánský šaty se mi nelíbej!“

Jed se spokojeně zasmál.

„Jak chceš, stará. Až pojedeme příště do města, tak přivezem pro Bixe nějaký kloudný mužský věci. Spokojená?“

Mrkla na zamračenou oblohu, odplivla si a zalezla zase dovnitř.

K večeru mu Jed ukázal, jak se vlastně dojí kráva. Bix nadojil dva poháry mléka.

„Pojď se mnou, Bixi,“ řekl pak.

Šli k lůžku, kde se léčil Sam. Jed dal jeden pohár Samovi a druhý Bixovi.

„Pokud jsem dobře slyšel, tak u Čejenů je něco jako pokrevní bratrství,“ řekl Jed vychytrale. „A co kdybyste si vy dva připili na pomlíčný bratrství, co? Chachacha!“

Bix se s chutí napil. Sam se ošklíbal. Nezdálo se, že by mléko patřilo mezi jeho nejoblíbenější nápoje. Nakonec se ale přece jen a napil a ono to kupodivu fungovalo. Bix a Sam byli během následujících týdnů a měsíců nerozluční, jako by je kojila jedna matka.

Společně chodili k potoku pro vodu, starali se o dobytek, postavili corral a společně se občas vypravili na lov.

Když v železech nic nenašli, postaral se o pečínku Bix oštěpem.

Jed Shadock byl vždycky celý bez sebe, když se ti dva vrátili s divokým králíkem nebo s kusem vysoké zvěře.

„A to všechno bez jediný rány – to je fantastický!“

Bixe to jednou zarazilo, a tak se zeptal: „Pane, zřejmě je pro vás nějak důležité, aby se tady v okolí nestřílelo. Proč?“

Jed sebou poděšeně trhl. Pak se zeptal: „Co je to za hloupou otázku? Bohabojný člověk prostě nerad zachází se střelnými zbraněmi. Chápeš?“ Jenže za pár dní se Bix divil znovu. Jed pro sebe a pro Sue právě sedlal koně.

„To jedete do toho města, o němž jste tak často mluvil, pane?“ zeptal se Bix.

„Ne, můj synu,“ odpověděl mu Shadock a položil mu ruce na ramena. „Sue a já si zas jednou jedeme vyprosit Boží milost.“

„Boží milost, pane?“

„Až trošku pokročíš v učení, tak se v bibli dočteš, že Bůh své věrné čas od času vede do samoty v poušti. Tam se k němu celé dny modlí, aby je osvítil.“

„Aha, pane,“ řekl na to Bix.

Když však Jed se Sue po nějaké chvíli vyšli ze srubu, jenom vyvalil oči. Vypadali spíš, jako když se chystají na válečné tažení. Jed měl nábojový pás a v chůzi nabíjel zásobník pušky s dlouhou hlavní. Pušku měla i Sue. A za pasem ještě k tomu malý revolver. Rychle kráčeli ke koním.

„Pane! Paní!“ vykřikl Bix a nevěřícně se na ně díval. „Proč to všechno?“

„Synu,“ zabručel Jed už ze sedla. „I země Boží je plná vlků a šakalů a často mají dvě nohy. Dej pozor na toho budižkničemu Samuela. Potřebuje tvrdou ruku. Jupíí!“ Rovnou popohnal koně do cvalu.

„Dávejte na sebe pozor!“ vykřikla drsným hlasem Sue a pak se rozjela za mužem.

Bix se za nimi díval s podivnou úzkostí. Přišel k němu Sam.

„Na to si budeme muset, Bixi, zvyknout. Prostě tu a tam jednoduše odjedou. Dříve mi to bylo taky nemilé. Nikdy mě nevzali s sebou. Teď už ale nejsem sám. Jsi se mnou ty.“

„Proč jsi nikdy nesměl jet s nimi vyprosit si Boží milost?“

Sam uhnul očima.

„To víš, někdo tady hlídat musí.“

„A získali už někdy tu Boží milost?“ vyptával se Bix dál. Sam se podrbal za krkem.

„Jistě vím jenom jedno: vždycky když se vrátili, byli naprosto vyčerpaní. Ale pár týdnů se nám pak vedlo lip. Přivezli pár věcí, jaké bychom si jindy nemohli dovolit, a především měli peníze. Nic moc, ale dopříště to stačilo.“

„V tom případě je Bůh v té pustině obdaroval, protože vyslyšel jejich modlitby,“ žasl Bix.

„Třeba i tak, když chceš. Nech toho,“ pokrčil Sam rameny.

„Pojď, máme pár dní jenom pro sebe. Užijeme si.“

„Nezapomeň, že tě mám hlídat!“ řekl kazatelsky Bix.

Sam se rozřehtal.

„Jen abys nešel tátovou stopou, ty kazateli zatracenej.“ Vzali si koně a jezdili po blízkém okolí. „Kdybych jen tak měl revolver,“ povzdechl si Sam. „Co bys dělal s něčím takovým?“ zeptal se opovržlivě Bix. „Tahal bych ho z pouzdra a střílel. Tak rychle jako správný pistolník. Pif! Paf!“

Bix jen potřásl hlavou.

„To tě něco takového opravdu baví, soukojenče?“

Sam mu poklepal na rameno. „Budu tě muset něco naučit, něco, co tě mohu naučit jenom já.“ Ale Bix jen starostlivě svraštil čelo.

*

Jed a Sue se vrátili za deset dnů. Byli u konce sil. Vypadali, jako by je byl někdo honil.

Natahali nadité sedlové brašny do srubu a Jed zasípěl:

„Postarej se o koně, synu!“

Samuel vytřel koním srst a hned se vrátil.

Rodiče v židlích spíš leželi, než seděli. Vedle sebe měli opřeny pušky. „Zbraně v tomto bohabojném domě, pane?“ zeptal se vyčítavě Bix. Jed se pousmál.

„Pravdu máš, synku. Strč je zatím pod postel. A pak se pojď posadit. Připadá mi, že jsi nějak vyrostl a zesílil, co jsme byli pryč.“

Bix strčil zbraně pod postel. Když šel k Jedovi, Jed mu hodil něco, co vyhodil z brašny. Zmuchlaný balík šatstva. Džínsy, bavlněné košile, vesty a klobouk.

„To všechno je pro mě, pane?“ zeptal se Bix víc zděšeně než potěšené a oběma rukama si přejel po indiánském oděvu, jako by se s ním nikdy nechtěl rozloučit.

„Jen počkej, Bixi,“ usmála se Sue, „však se budeš taky oblékat jako my, až z těch kožených šatů vyrosteš.“

„A co já?“ zeptal se Sam. „Mně jste nepřivezli nic?“

„Nebyl čas,“ zavrčel Shadock. „Tentokrát jsme mohli myslet jenom na Bixe.“

„Sehnali jste aspoň nějaké peníze?“

„Co tě napadá!“ vyjela na něj Sue. „To si myslíš, že rostou někde na prérii jako tráva nebo co?“

„Já jsem si jenom myslel…“

„Tak nemysli!“ vyprskl Jed. „Podej sem zbytek té brandy. Nalej mámě a mně, ať můžeme jít na kutě a spát spánkem spravedlivých.“

Jed a Sue do sebe převrátili ostrou kořalku, odpotáceli se do své světnice a za pár vteřin nato už spali.

*

Ráno musela Sue polít Jedovi hlavu, aby se probral. A Jeda přitom něco napadlo.

„Bixi, ty ďáble, pojď sem! – A ty, Sue, přines ještě vodu.“

Dostavil se Bix i se Samem.

„A taky přines bibli, Sue.“

Pak položil ruku Bixovi na rameno.

„Pověz, Bixi, nemáš taky takový pocit, jako bys patřil do naší rodiny?“

„Myslím, že by mi bylo líto, kdybych vás musel brzo opustit, pane.“

„To stačí,“ řekl Shadock dojatě. „Jak ti Čejenové vlastně říkali?“

„Bí-kse-pá, pane. Zkráceně Bix. Znamená to Bojující býk. Proto mi taky říkali Býku, Bulle.“

„No, nechci ti to krásné válečné jméno brát, synu. Ale ve světě bílých potřebuješ nějaké občanské jméno. Počkej… Bix – to by jako křestní jméno šlo. Fajn, budeš se jmenovat Bix. Ale každý normální člověk má ještě příjmení.“

Jedovi se zablýskalo v očích.

„Poslyš, Bixi. Přirostls mi k srdci jako vlastní syn. Mohl bys… Teda jako, jestli bys chtěl… No, k čertu. Byl bych prostě zatraceně rád, kdybys měl i kousek mého jména. My jsme Shadockovi. Vezmeme z toho konec a bude z tebe Bullock. Jak by se ti to líbilo?“

„Bullock! Bullock!“ vykřikl nadšeně Sam a zatleskal. Sue se zasmála.

Bix zamyšleně svraštil čelo.

„Bullock,“ zabručel. „Myslím, že mi to moji rudí bratři nebudou mít za zlé, když své jméno rozdělím mezi svět rudých a bílých.“

„Nebesa jsou mi svědkem,“ zvolal Jed s rozpřaženýma rukama. „A teď z tebe udělám křesťana, hochu. Sehni hlavu, Bixi. No níž, ještě níž! Křtím tě na Bixe Bullocka.“ A polil mu hlavu vodou.

„Aleluja,“ pravili Sam a Sue jedním hlasem.

Jed se rozvášnil a vykřikoval: „Zdepřítomný – Bullock – budiž nyní jako můj vlastní syn. A vlastním životem nechť pykám za to, jestliže mu část mého jména kdy udělá hanbu!“

Tentokrát si Sue a Sam aleluja odpustili.

Na tento slavnostní okamžik Bix po celý život nezapomněl.

Cítil se svázán s rodinou Shadockových. Teď už nemohl odejít. Měl bratra jménem Samuel. Měl dva stárnoucí lidi, kteří mu nahrazovali otce a matku. A měl i občanské jméno.

Bullock…

Z hlavy mu kapala voda, podíval se na táhnoucí mraky a pak vykročil nazdařbůh, jako by následoval šepotání větru.

„Nechte ho,“ řekl Jed. „S tímto velkým okamžikem se musí vyrovnat sám.“

A zprudka zamrkal, jako by mu do oka padlo smítko.

Bullock prošel jedlovým lesem a vystoupil na vyvýšené místo, kde lehký vánek povíval stvoly trávy.

Díval se do dáli a opět spatřil náčelníka Tupého nože, jak vchází k němu do stanu a dává mu první opravdové jméno.

A viděl mladého Medvědobijce, jak ho drží v náručí a jak mu přísahá přátelství až do smrti.

A vzpomněl si na hrob Ranního červánku v Údolí mnoha větrů.

Veliký duch ho odvedl od rudých bratrů a sester a dovedl ho až sem. Zůstane navždy u Jeda Shadocka, jeho paní a u Sama a bude s nimi žít ten podivný život v pustině?

Uplynuly dny, týdny, měsíce.

Bix se zdokonaloval ve čtení a v psaní.

Modlitbu u stolu říkal nejlépe ze všech a Jed vždycky chrochtal blahem, když chlapec promluvil svatými slovy.

Bix si často čítal v bibli celé hodiny, což Sama uvádělo do zoufalství, protože on by radši chodil na lov, jezdil na koni, ale ne sám, s Bixem.

Když Bix odložil bibli, podivně mu zářily oči. Cítil se vždycky nějak dospělejší a mírnými slovy káral Sama, což kudrnáče popuzovalo ještě víc.

Bix nakonec přece jen vyrostl z roztřepaných indiánských šatů. Nosil teď džínsy, bavlněnou košili a vysoké boty. A na bradě mu vyrostlo první chmýří.

Neklidný byl pouze v noci, když vítr tloukl do oken a ozývali se noční ptáci. Vždycky vstal a vyšel před srub. Ale neviděl tam žádného rudého bratra.

*

Bix žil u Shadocků už léta.

Chmýří na bradě mu zhoustlo. Stejně tak Samovi. Z obou vyrostli velcí a silní mladí muži.

A starý Jed a jeho Sue stále ještě vyjížděli kamsi sami, aby si „vyprosili milost Boží“. Jednou se vrátili pozdě v noci. Bixe a Sama probudilo bušení kopyt. Vyběhli ven.

„Honem, dělejte!“ vykřikl na ně Jed. „Sue je raněná.“ Přenesli sténající ženu do srubu. „Rozdělej oheň, Same, a ty, Bixi, přines obvazy!“ Stařík jí přidržel u rtů láhev. Pak jí obnažil rameno a ukázala se hluboká rána. „To vypadá jako po zásahu, tati,“ poznamenal Sam. „Vždyť ti furt povídám, že země Boží je plná šakalů a vlků,“ řekl Jed. „Ale unikli jsme jim.“ V krbu se rozhořel oheň.

Sue přesto zajektala zuby. Rameno jí omyli a obvázali. „Přines deky! Má horečku.“

Zabalili Sue do pokrývek. Na čele se jí perlil pot. Žena sice vydržela hodně, ale nebyla už zrovna nejmladší. Zranění jí dalo co proto. „Už jedou, Jede, už jedou!“ blouznila. „Nesmysl, stará. Jsme v bezpečí.“

„Bixi,“ zašeptala pak. „Pojď sem ke mně. Čti mi z bible.“ Bix učinil, jak si přála.

Jeho hluboký hlas jako by ji uklidňoval. Upadla do spánku. „Bohu budiž dík,“ řekl Jed a hodil kazajku přes opěradlo židle. Vypadl z ní složený papír. Bix ho zvedl a rozložil.

„Pro přepadení dostavníku jsou stíháni,“ četl tučně vytištěný titulek. Vtom mu Jed vyrval papír z ruky, zmačkal ho a hodil do krbu. „Nehrab se mi v mých věcech, Bixi.“ Bix byl zděšen. „Pane!“

„Co se rozčiluješ, tati?“ zeptal se Sam. Taky se stačil na ten papír podívat. „Vždyť to byl jenom nějaký zatykač.“

„Už to visí všude, na kdejakém stromě,“ vrčel Jed. „Hyzdí tím přírodu. No, co je? Proč je ti líto kusu papíru? Snad sis ho nechtěl zarámovat? Promiň, Bixi. Jsem nějakej podrážděnej. Ta jízda nocí byla děsná. Chápeš?“

Bix moc nechápal, ale byl rád, že pán a paní se z té cesty za „Boží milostí“ vrátili.

*

Sue se za pár dní zotavila.

Bix v skrytu duše doufal, že už dlouho nikam nepojedou. Jenže za tři měsíce se opět chystali na cestu. Jed a Sue nasedli do sedel ozbrojeni až po zuby.

„Jedem si vyprosit Boží milost, Bixi,“ křikl na něj Jed v dobrém rozmaru. „Dávej na Samuela pozor, slib mi to.“

„Slibuji, pane,“ řekl Bix Bullock stísněným hlasem. Nejradši by se vyšvihl do sedla a jel taky jednou za Boží milostí.

Sotva Jed a Sue zmizeli v jedlovém lese, Sam divoce zamával pěstmi.

„Do háje už! Má mě pořád za usmrkanýho kluka. Už je mi přes dvacet.“ A vztekle napodoboval otce: „Dávej na Samuela pozor!“

Prudce se otočil k Bixovi. „Já už nepotřebuju chůvu, jasný? A aby to bylo jasný jednou provždy, tak teď si pojedu do města sám.“

Bix lehce sklonil hlavu a varovně se na Sama podíval.

„Radši to nezkoušej, Same. Dal jsem tvému otci slib.“

„No jo, vždyť já vím, ty se z těch slibů ještě jednou potentíš, ty bibložroute. Uhni mi z cesty, nebo ti vymlátím zuby!“

Zuby mu nevymlálil, ale popadl vedle ležící prkno a praštil jím Bixe přes hlavu.

Nechtěl ho praštit příliš, ale neodhadl svou sílu. Bix padl v bezvědomí k zemi.

Když se probral a v hlavě měl úl, zjistil, že jeden kůň chybí. Bix se jen pousmál, vyšvihl se na toho zbývajícího a vyjel po Samových stopách.

Neměl ani tušení, kde to město je. Ale stopa ho vedla bezpečně vpřed.

Sam občas projel nějakým potokem nebo po skále, aby Bixe zmátl. Jenže mladého muže, který teď slyšel na jméno Bullock, neošálil.

A pak nadešla hodina, kdy se poprvé dostal do západního městečka. Ona díra se jmenovala Clearwater a měla se stát jednou z mnoha, kde se bude jeho jméno vyslovovat šeptem.

*

Prašná hlavní ulice, lemovaná po obou stranách dřevěnými domy, Bixe Bullocka nijak neokouzlila.

Jeho pohled upoutala pouze zchátralá zvonice, jež tam zbyla po starém misionářském kostelíku, a to jen proto, že se odtud tu a tam ozvalo zazvonění.

Kde má Sama hledat?

Nakonec se ukázalo, že to není zas tak těžké.

Z jednoho domu vycházel příšerný hluk: smích, cinkot sklenic a divoký smích.

Tam Bullock zastavil, seskočil ze sedla a vstoupil na verandu. Před ním do domu vcházel jakýsi povaleč. Bullock se udiveně podíval na lítací dveře. Pak vykročil.

Lítačky se před ním rozletěly.

Udeřil ho silný tabákový dým a zápach kořalky. Prudce vydechl, zastavil se a zařval:

„Jmenuji se Bullock! Hledám nezvedeného mladíka jménem Samuel Shadock!“

Všichni při zvuku jeho dunivého hlasu ztichli. Pár chlapů před ním uskočilo stranou, jako by měli strach, že se dostanou do dráhy střely.

Pak si všimli, že cizinec není ozbrojen. V místnosti to zahučelo.

Nějaké děvče se zachichotalo a Bullock se prudce otočil. Vtom spatřil Sama, jak sedí u jednoho rohového stolu a na kolenou má našminkované a jen skrovně oblečené děvče.

Sam na něj tupě zíral očima zarudlýma alkoholem.

„Ty?“

Bullock vycenil zuby. „Já, bratříčku.“

Dívka se znovu zachichotala, seskočila polekaně Samovi z kolenou a Sam hřmotně vstal.

„Hele, nedělej mi tady ostudu, Bixi!“

„Ty mi děláš ostudu, bratříčku,“ řekl ustaraně Bullock. „Co tady dělá zelenáč jako ty s dospělou ženskou na kolenou?“

Celá nálevna se rozchechtala. Všichni se k nim zvědavě přiblížili. „Varuju tě, Bixi,“ řekl Sam ztěžklým jazykem.

Bullock se zhluboka nadechl, a silně ovlivněn biblí, zvolal: „Samueli, Samueli, buď poslušen pána a otce svého! Prohlásil tě mým bratrem a mě zvolil za strážce tvého. A věren zákonu v bohabojném domě Shadockově tě nyní vyzývám: Následuj mě jako ovce!“

To už se všichni váleli smíchy. Sam nejprve zbledl hanbou, pak zrudl vzteky. V okamžení vystřízlivěl. Vyrazil. Zašermoval divoce pěstmi, ale Bullock mu nastavil lokty.

Pak Bullock stáhl pravici dozadu, vyrazil s ní – a Sam měl pocit, že ho kopl kůň. Na závěr ho Bullock ještě udeřil pěstí do klobouku a Sam jen vykroutil oči vzhůru.

Ještě než se stačil svalit na podlahu, Bullock ho zachytil a hodil si ho přes rameno.

„Buďte věrni Pánu!“ křikl na oněmělý lokál a vykročil ven. Lítací dveře se za ním zavřely a v lokálu stále ještě vládlo ticho.

„Kruci,“ zašeptal pak někdo, „co to bylo? Ten chlap sem vpadl jako bejk a ránu měl taky pořádnou.“

„Bullock prej.“

„To teda jo, skutečně jako bejk.“

„A všimli jste si těch zubů. Ty měl zas jako kůň.“

Dívka se zalykala smíchy a dopadla na židli.

„No to by byl ten právej pro mě. Už se na žádnýho nemůžu ani podívat. Když jsem poznala jeho, tak už vážně ne.“

„No poslouchej,“ zaprotestovali hned tři čtyři pijáci.

„Ranař to sice byl, ale jak se můžeš zamilovat do něčeho mezi koněm a hovězím?“ Zaduněl hrubý smích.

Někdo vzal do ruky kytaru a brzy všichni sborem zapěli: „Bullock se jmenoval a jako bejk sem vrazil, dal jednomu ránu a k zemi ho srazil, ale ženskej se asi musel bát…“

*

Samuel prskal jako křeček. Ale jeho bratříček byl neúprosný. Odvázal ho od koně, teprve když dojeli ke srubu. Sam si třel ztuhlá zápěstí.

„Tak tohle si vypiješ, Bixi,“ zasyčel potom. „Zesměšnil jsi mě před celým Clearwaterem! Ty…“

„Šetři dech. Budeš ho potřebovat, až mi budeš předčítat z bible,“ přerušil ho Bix s laskavým úsměvem.

„Já – co?“

„Budeš předčítat z bible. Musím tvou neposlušnost nějak potrestat. Pán by se určitě nezachoval jinak.“

„Jenže ty nejsi můj fotr, ty pse.“

„Jsem tvým strážcem, Samueli.“

„Neříkej mi Samueli.“

„Uklidni se, nebo budeš místo pěti číst deset stránek.“

„Cože? Pět stránek. Ty jsi se snad zbláznil! Já tě…“ Sam nemohl vzteky popadnout dech. Bullock si jenom zamnul ruce.

„Možná potřebuješ, abych tě ještě trochu opracoval, bráško.“

„Už nikdy mě nesrazíš k zemi,“ vybuchl Sam. „To se ti už nikdy nepodaří.“ Přešel do útočné pozice. Ale najednou si uvědomil, že mu stále ještě duní v hlavě. Vzpamatoval se, naklonil hlavu na stranu a řekl: „Hele, Bixi, tak jo. Já ten trest beru. Budu číst. Ale udělej mi jednu laskavost. Potají jsem ve městě něco koupil, teda částečně už zaplatil. Neříkej tátovi o tom. Slíbíš mi to?“

„Snad mě nepovažuješ za hanebného zrádce?“ zavrčel otráveně Bullock.

„Tak fajn. Mám tvé slovo.“ Sam toporně přešel ke koni a vytáhl ze sedloví‘ brašny stočený kožený opasek. Na něm bylo pouzdro a v pouzdře revolver

„Co chceš s tou hračkou ďáblovou dělat?“ zeptal se pohrdavě Bullock

„Máš pravdu, je to jen hračička,“ ušklíbl se Sam. Hodil si opasek kolem boku a řemínek visící od pouzdra si uvázal kolem stehna. „Teď se budu trošku cvičit v tasení. A samozřejmě i ve střelbě. To se tady v kraji neztratí.“

Bullock se k němu rozběhl.

„Prr, Bixi! Dals mi přece slovo! Jen proto jsem tě zasvětil do svého tajemství.“

Bullock zaskřípal zuby a zastavil se.

Sam s úsměvem vytáhl revolver. Namířil na neurčitý cíl a cvakl kohoutkem. Pak se prudce otočil, namířil na Bixe a znovu cvakl.

„Chacha! Bacha, Bixi, brzo to práskne doopravdy. Druhou brašnu mám plnou nábojů.“

Bullock sevřel ruce v pěst.

„Přál bych si, aby to vystřelilo samo od sebe a ustřelilo ti to uši,“ zabrblal. „Pak by tě snad přešla chuť hrát si na pistolníka.“

„Něco ti navrhnu, Bixi. Já ti tu bouchačku půjčím a můžeme se cvičit společně. Když se ti podaří, že budeš rychlejší než já, tak se jí už ani nedotknu.“

Pak dostal záchvat smíchu. „Ty, Bixi, a bouchačka! To je sranda! Bibložrout, co nenávidí střílení. Chachacha! Ne, promiň, Bixi. Nezlob se, nechtěl jsem se tě dotknout. Chachacha!“

Vyskočil ze sedla a zamával kloboukem.

„Takže večer nashle, Bixi! Pak ti budu číst z bible, čestný slovo. Ale teď se jedu učit střílet. Někam do skal s ohledem na tvé citlivé uši. Chachacha!“

Vyrazil pryč. A Bullock tam ještě dlouho stál se skloněnou hlavou a sevřenými pěstmi.

Pak si zabručel: „Dobrá, bráško. Je-li to jediná možnost, jak ti zkazit radost…“

* ‚

Sam se vrátil pozdě večer. Oči se mu leskly jako v horečce. Byl revolverem jako posedlý.

Roztržitě četl z bible a pak si šel lehnout.

Při východu slunce vyrazil zase pryč – s revolverem.

Bullock vyjel kus stejným směrem a ve skalách zaslechl ozvěnu střelby.

Odhodlaně sevřel rty.

Od té doby spal přes den.

Jakmile Sam večer usnul, Bix zvedl prkno v podlaze, kam si Sam revolver schovával. Vzal si ho, s ním dostatek střeliva, vyplížil se ze srubu, vyjel do skal. A za měsíčního svitu dělal totéž, co Sam za dne.

„Stůj při mně, Veliký duchu,“ šeptal si Bullock, vždycky když mu v uších zaduněla rána.

A tak to šlo několik dní a několik nocí.

Jed a Sue se stále nevraceli.

Jednou ráno Sam vykřikl:

„Bixi, pojď sem! Honem sem pojď!“

Bullock se krátce předtím vrátil z nočních střeleb ve skalách. Jako vždy nepozorovaně ukryl opasek s revolverem pod uvolněné prkno. „Bratříček si se mnou přeje mluvit?“

„Podívej se na tu bouchačku, Bixi. Jen si sáhni! Je úplně horká. Vždyť přes noc musela vychladnout! A moje náboje jsou pryč. Zbyl jenom jeden. Tos musel být jedině ty.“

Bullock se ušklíbl.

„Půjč mi to, Same, i s opaskem. A pojď.“ Sam ho zmateně poslechl.

Bylo mu do smíchu, když viděl, jak se Bullock opásal. „Vidíš tu větev?“

Vedle kůlny stál suchý strom. Jedna větev zvlášť vyčnívala. Sotva se na ni Sam podíval, od Bullockova boku to prásklo. Nejméně ze dvaceti kroků vypálil čtyři rány. Větev se roztříštila pod třemi zásahy. Čtvrtá kulka pak větev odpálila pryč.

Sam ustoupil. Otevřel ústa. Jezdil očima z větve na Bixe a zpět. Pak polkl a zavrtěl nechápavě hlavou.

Bullock zastrčil revolver zpět do pouzdra, jako by se vůbec nic nedělo.

„To jsi střílel ty?“ zeptal se nevěřícně Sam.

Bullock se k němu obrátil a kolem úst se mu rozehrál podivný úsměv. Pak znovu tasil, a to tak rychle, že ho Sam ani nestačil sledovat. Bullock na něj namířil a Sam polekaně uskočil. Třeskla rána. Sam cítil, jak mu kolem tváře proletělo cosi žhavého. „Ty ses zbláznil!“

Bix rychle vyházel prázdné nábojnice. Sáhl do kapsy po dalších nábojích a neuvěřitelnou rychlostí je vsunul do bubínku. Stále se tak podivně usmíval. „Ne!“ vykřikl Sam.

Výkřik zanikl ve výstřelu. Dvě kulky rozryly zem před Samovýma nohama. Třetí mu škrtla o košili. Sam vzal nohy na ramena. „Do tebe snad vjel ďábel!“

„Přesně tak. Kdo nachází zalíbení v bouchačkách, je ďáblem posedlý,“ zavrčel Bullock zlověstně. „Ale já v nich zalíbení nenašel. Já to myslím vážně, aby tě přešla sranda.“

„Kde – kde ses to naučil?“

„Něco takového se naučit nedá,“ odpověděl Bullock. „Toto nadání mi propůjčil Veliký duch, abych bláznům jako ty napravil hlavu.“

„Musel jsi se cvičit.“

„Víc jsem se modlil, než cvičil.“

„Jsi krysa. Já bych tě…“ Sam popadl kámen.

„Vyhoď ten kámen co nejvýš!“ vyzval ho Bullock.

„Co – co?“

„Nebo mi chceš dál sloužit za terč?“ Sam vyhodil kámen do vzduchu.

Bullock zasunul kolt do pouzdra. Sam jezdil očima sem a tam. Zas viděl jen neznatelný pohyb a najednou měl Bullock revolver v ruce. Kolt chrlil olovo a oheň.

Sam se podíval po kameni, který už dosáhl nejvyššího bodu své dráhy a padal k zemi. Rána. Kámen najednou změnil směr. Další rána. Kámen zas letěl jinam.

Sam zbledl.

„To – to jsou čáry!“

„To pouze Bůh je ke mně milostiv,“ odvětil Bullock.

„A já bych zase řekl, že náš Bix je čarostřelec,“ ozval se spokojený hlas.

Sam a Bix si nevšimli, že se vrátili Jed a Sue.

Jed se rozběhl k Bullockovi a objal ho.

„Chlapče zlatý! To byl ale zážitek! Ty jsi ďábel sám. Jsi ten nejlepší střelec, jakého jsem kdy viděl. Mohl by sis to rozdat i s nejlepšími pistolníky. Jak je to jen možné! Můj Bix! Bix Bullock! Kluk, který nosí koncovku mého jména. Proč jsi nám o tom nic neřekl?“

„Naučil se to teprve nedávno,“ poznamenal Sam.

„Nekecej takové blbosti! Něco takového se nedá naučit raz dva,“ řekla Sue a s obdivem se podívala na Bixe. „A kdes měl ten kolt celou dobu schovaný?“ zajímal se Shadock. „To je můj kolt, tati,“ ozval se Sam.

Jed se prudce otočil, dvěma kroky byl u Sama a vrazil mu pořádný pohlavek.

„Tvůj kolt? Takže tys mě neposlechl?“ Následovaly další dva políčky. „Ať tě ani nenapadne na to sahat. Taková zbraň patří do rukou jen tomu, kdo ji umí ovládat. Varuju tě, ty budižkničemu!“

„Pane!“ vykřikl Bullock, odepjal si opasek a odhodil ho.

„Měl byste ten kolt vzít a hodit do nejbližší řeky. Je k ničemu. A já se ho už nikdy nedotknu.“

Jed si strhl klobouk a rval si vlasy.

„Tohle mi nedělej, Bixi. Takový střelec jako ty… To by mi urvalo srdce!“ Pak se otočil a vešel do srubu.

Když za ním za chvíli vešli, spatřili ho, jak si čte v bibli.

*

A nastalo ono strašlivé jitro.

K mýtině se z několika stran přiblížili jezdci. Seskočili z koní a ukryli se v lese.

Někdo vykřikl: „Shadockové! Odhoďte všechny bouchačky a vylezte s rukama vzhůru! Tady je šerif Martens a mám s sebou osm chlapů pod přísahou.“

Bullock zrovna vycházel z vedlejší místnosti. S hrůzou sledoval, jak Jed hlavní protrhl naolejovaný papír v okně a spustil palbu.

„Sehni hlavu, Bixi!“ zasyčel Sam. A pak vypuklo peklo.

Ve srubu a kolem něj štěkaly výstřely. Nad pasekou se vznášely obláčky dýmu.

„Bože všemohoucí, tak nás přece jen dostali,“ bědoval Jed Shadock a vztekle cpal do pušky nové náboje. „Stará, uhni od toho okna, to je moje místo“.

„To by se ti tak hodilo,“ štěkla na něj Sue. Vystrčila hlaveň z okna a střílela a střílela.

Z lesa se ozvaly výkřiky dvou mužů, výkřiky vzteku i bolesti. „To je ono, mami!“ křičel Sam, který ležel na břiše pod stolem. Oči se mu lačně leskly.

„Nechceš pomoct, tati? Společně je pošleme k čertu.“ Pravicí uchopil kolt.

„Samueli! Synu!“ pokáral ho Jed. „Co je to za slova v tomto bohabojném domě? Takové jsou plody mé výchovy?“

Místností prosvištěly dvě kulky a roztřískaly nádobí na poličce.

„Jaký bohabojný dům, tati? Jaká výchova? Proč nás tedy obléhají?“

„Shadocku, ty pse!“ ozvalo se zvenčí. „Vzdej se. Chceme vás dostat živé.“

„Tak to slyší?, tati. Nedokážou si odpustit to potěšení, vidět vás, jak se houpáte.“

„Živé nás nikdy nedostanou,“ řekla Sue Shadocková. „Že ne, Jede? I touto cestou půjdeme podle svého.“ Sam natáhl kohoutek.

„Můj kolt potřebujete. Bez něj se z toho nikdy nedostanete.“ Jed se na něj pronikavě podíval. Pak zavolal do druhého kouta. „Bixi?“

„Ano, pane,“ ozvalo se. Bullock se marně snažil pochopit, oč tady vlastni jde. „Bixi, dej pozor na Samuela. Nepřeji si, aby třebas jednou jedenkrát vystřelil. Rozumíš?“

„Ano, pane.“ Bullock se připlížil k Samovi. Vycenil zuby. Dalo se to spíš vysvětlovat jako úsměv než jako výhrůžka.

„Vypadni, Bixi!“ osopil se na něj Sam. „Tohle je rodinná záležitost Ni<lnn| si už zase na staršího bratra.“

Bix vycenil zuby ještě víc. Jeho úsměv působil přátelsky a nebezpečně zároveň.

Vidíš tady ten nástroj, bráško?“ zeptal se laskavě a sevřel před Samovýma očima ruku v pěst. „Proto mi dali Čejenové ono jméno. To jsi už zapomněl?“

Sam se bezděky skrčil. Vtom dvě tři kulky odrazily další kus okenního rámu a zaryly se do stěny.

„Pane,“ zeptal se Bix popuzeně, „smím se konečně dozvědět, proč je toto bohabojné místo tak znesvěcováno?“

Jed nevydržel jeho pohled a sklopil hlavu.

„Paní,“ obrátil se tedy Bix na Sue. Ale ani ona nic neřekla. Sam se tiše zasmál.

„To ti to pořád ještě nedošlo, Bixi? Naši rodiče jsou banditi. Vždycky když si táta s mámou jeli vyprosit boží milost… Léta to šlapalo, ale tentokrát měli smůlu. Nepodařilo se jim zmást stopu a teď máme na krku šerifa.“

„Pane! Paní!“ Bix vstal. Stál tam ramenatý, se žhnoucíma očima a sevřenými pěstmi. Nehnul se z místa, ani když venku opět začala střelba a kolem něj začaly hvízdat kulky a zarývat se do zdi.

„K zemi, Bixi!“ vykřikl Jed.

„Až mi odpovíte, pane.“

„Tak jo, je to tak,“ řekl Jed unaveně. „Chybovali jsme, hřešili jsme. Přišli jsme o milost Boží. Promiň nám, Bixi. Naše minuty jsou sečteny, čeká nás trest od soudce nejvyššího. Jen jediné mě utěšuje, a to, že ty a Sam jste se našich výprav nikdy neúčastnili. A proto…

Třeskla rána. Bix sebou škubl. Po tváři mu stékala krev.

„Bixi, propána…“

„Bullock padl na kolena, oběma rukama se chytil za hruď. Vyčítavě se podíval na Jeda a na Sue.

„Paní, pane, co jste to udělali? Vy a banditi! Ne, tomu nemohu věřit.“

„Na tom se už nedá nic změnit,“ řekl Jed a znovu se chystal ke střelbě. Sam vylézal zpod stolu.

Bix se zvedl a praštil Sama pěstí do zubů.

Sam se svalil v bezvědomí na podlahu.

„Ještě jedna minuta, Shadocku!“ ozvalo se od lesa. „Déle čekat nebudeme. Jestli jsou tam s vámi vaše děti, tak myslete aspoň na ně!“ Jed a Sue se na sebe dlouze podívali. V tom pohledu bylo cosi jako něžnost. Jako by se na sebe dívali naposled v životě.

Pak skoro současně vystrčili hlavně oknem a zahájili střelbu. Muži zákona jim odpověděli tak razantně, že oba zavrávorali zpět do místnosti.

„Mami, tati!“ vykřikl Sam, který se už zase probral.

Zbraně jim vyklouzly z rukou a zaduněly o podlahu. Jed a Sue stáli chvíli tiše, pak si padli do náručí a společně se sesunuli na zem.

Sam a Bullock k nim přispěchali.

Sue pohladila třesoucí se rukou Jeda po tváři.

„Tak jsem si to vždycky přála, miláčku,“ řekla skoro šeptem. „I touto cestou půjdeme společně.“ Zavřela oči. Tváří padla na Jedová prsa, jako by se jí chtělo spát. Jed jen přikývl a lehce ji poplácal po zádech. „Jen klidně spi, Sue. Už to máme za sebou.“

„Pane,“ vzlykl Bix.

„Čekám od tebe veliké činy, Bixi,“ řekl Jed. „Už jsi celý chlap. Půjdeš svou cestou. Bojíš se Boha, ale jinak ničeho jiného na celém světě. Že dáš pozor na Samuela? Nemá tak pevný charakter jako ty. Slibuješ mi to, Bixi?“

„Slibuji, pane,“ odpověděl Bullock a uchopil Jeda za ruku.

„A ještě něco. V této zemi to nepůjde jinak, budeš muset nosit zbraň. Nos ji ke své obraně a k obraně Samuela.“

„Pane!“

„Počkej, Bixi. Jsi mistrovský střelec. Nebudeš muset protivníky zabíjet. Stačí, když je zraníš. Nebo jim našij olovo těsně kolem uší, až jim bude přecházet zrak i sluch. Rozumíš mi? Budou mít – před tebou – respekt. A to vám bude – jako ochrana – stačit. Dávej na něj pozor, Bixi a – nos zbraň. Slib mi to.“ Jed ho chytil za košili na prsou.

„Slibuji, pane.“

„Bohu budiž dík,“ zašeptal stařec a navždy zavřel oči. „Já ty psy oddělám!“ vykřikl Sam a sáhl po koltu. Bullock se vymrštil a stoupl si přede dveře.

„Mě nezadržíš, Bixi.“ Sam mu vrazil hlaveň do žeber, proklouzl kolem něj a vyběhl ven. „Nestřílejte!“ vykřikl Bullock. „Je nevinen!“ Dvě kulky se zaryly do trámu těsně nade dveřmi. „Počkejte!“ vykřikl někdo venku.

Bullock se dostal do kůlny, kam zaběhl Sam. Sam už seděl na koni. Bix se ho marně snažil zadržet. Sam už vyrazil k jedlovému lesu. Střílel jako smyslů zbavený a ztratil se mezi stromy.

Bullock skočil na koně. Rozjel se za Samem a děkoval Bohu, že po nich nikdo nestřílí.

Sam zajel do skal.

Najednou si Bullock uvědomil, že slyší pouze kopyta svého koně. Hledal Samovy stopy a nenacházel je. Vtom zaslechl cvaknutí kohoutku. Zpoza jedné skály vykoukl Sam a namířil na něj.

„Co chceš, Bixi? Jestliže máš na ty psy takovou pifku jako já, pak jsi vítán. Jestli mi chceš bránit, tak jdi k čertu!“

„Co chceš dělat?“

„Pomstít se.“

„Tvoji rodiče zemřeli v míru a pokoji. Věděli, že k tomu jednou dojde. Uznali, že udělali chybu, a já jim odpustil. A tvému otci jsem něco slíbil.“

Samovi se zablýskalo v očích. Věděl, že Bix bere každý slib až příliš vážně. Sklonil revolver. Jako by najednou ztratil odvahu.

Bullock seskočil z koně a šel k němu.

Vtom se Sam rozmáchl a udeřil ho hlavní do spánku.

Bullock padl jako podťatý.

*

„Odpouštím ti, Samueli,“ řekl Bullock, když se opět vzpamatoval. „Nevíš, co činíš.“

Jeden kůň stál opodál a okusoval keř. Druhý zmizel a s ním i Sam.

Na holé skále nemohl Bullock najít žádnou stopu.

Když se začalo stmívat, vrátil se ke srubu.

Tam panovalo hrobové ticho.

Na pasece našel dva hroby.

Stíhací skupina Jeda a Sue pohřbila.

Bullock zašel do srubu a vrátil se s biblí.

Nad hroby řekl: „Pane, jen tobě přísluší soudit pána a paní. Dali mi mnoho. Buď k nim milostiv. A mně dej sílu, abych splnil slib, jejž jsem pánovi dal. Amen.“

Bullock čekal celou noc, ale Sam nepřicházel.

Za úsvitu osedlal koně a vzal si bibli. Cosi ho hnalo do Clearwateru. Když se za pár hodin dostal do dřevěného městečka, zvon na misionářské zvonici ve větru dvakrát zacinkal. Pak zaslechl jakýsi hluk. Přepadla ho zlá předtucha a popohnal koně. Pod kopyty vířil prach hlavní ulice.

Bullock se napřímil v sedle. Na prostranství nejprve spatřil strom bez listí a poté vzrušený dav, postrkující před sebou jakéhosi mladíka. Někdo vytáhl laso. Smyčka zasvištěla vzduchem a přehoupla se přes jednu větev.

„Pověste ho!“ vykřikl někdo. „Čím výš, tím lip!“

Mladík se bránil, ale snesly se na něj rány pěstí.

Hodili mu smyčku kolem krku.

Bullockovi naskočila husí kůže.

Ten mladík byl Samuel Shadock.

„Necháte ho, vy pohůnci ďáblovi?!“ zaduněl mocný Bullockův hlas a seskočil z koně, který ještě ani pořádně nezastavil.

V levé ruce držel Jedovu bibli. Zvedl ji nad hlavu. Pravici měl sevřenu v pěst.

„Samuela věšet nebudete!“

Dav se na něj obrátil. Spatřili černou knihu.

„Kdo jsi? Kazatel! Tak fajn, tak se můžeš pomodlit, až ten pes odejde do pekel!“ vykřikl jeden muž. „Samuel je nevinen!“

„Jak to víš? Vloupal se do krámu a postřelil majitele. A navíc je to Shadock.“

„A Shadockovi,“ skočil mu do řeči jiný, „přepadali poštovní dostavníky a nešetřili olovem. Šerif Martens ze Springfieldu včera to lupičské doupě vybílil. Starý Shadock a ta jeho jsou mrtví. Jenom syn unikl. Teď jsme ho dostali my.“

Dav zajásal. „Radši ho rovnou pověsíme. Žádný strachy s ním. Je to poslední Shadock. Stejně by z něj nic dobrýho nevyrostlo.“

„Tak to se mýlíte. Není to poslední Shadock. I já k nim patřím,“ zvolal Bullock.

„Blbost! Známe je už léta. Teprve včera jsme se dozvěděli, že jsou to banditi. A vždycky měli jenom jednoho syna.“

„Jsem Samuelův nevlastní bratr,“ prohlásil Bullock a pomalu sklonil hlavu.

„To je přece Bullock!“ zařval někdo. A pak ho poznali i další.

„Bullock se jmenoval a jako bejk sem vrazil,“ zanotovalo hned několik hlasů, „dal jednomu ránu a k zemi ho srazil…“

„Klid! Bullock nás nezajímá! Musíme pověsit posledního Shadocka!“

„Kde je váš muž zákona?“ zeptal se Bix Bullock a marně ho hledal v davu.

„Marshal Greeley? Ten springfieldskému šerifovi slíbil, že dá pozor, aby ten banditský synáček neudělal nějakou pitomost. Vyjel a někde ho hledá. Ten bude koukat, jak jsme to zmákli za něj.“

„Nikdo mi nebude věšet bratra!“ vykřikl rozhodně Bullock.

„A jak tomu chceš asi tak zabránit, co, ty bejku?“

Hrubě se rozchechtali.

Bullock si strčil bibli za košili a přejel si rukou po vlasech. „Ruce pryč od Samuela!“ pravil a vykročil.

Pár chlapů na něj namířilo kolty, ale znejistilo je, že Bullock nemá zbraň.

A už byl mezi nimi. Natáhl ruce po oprátce na Samově krku. Spatřil v Samových očích záblesk naděje. Vtom mu do ramene zabušilo několik hlavní. To ho rozběsnilo. Rozpřáhl ruce a každou sevřel jedno hrdlo. Napjal svaly a třískl hlavami o sebe.

„Srazte ho k zemi!“ zaječel někdo v davu.

Rádi by, jenže Bullock byl rychlejší. Popadl muže, který se příliš oháněl koltem, a hodil ho na jiného. Z koltu vyšla rána a zasáhla muže do nohy Ozvalo se naříkání a do něho se mísily nadávky.

Sam viděl, že by teď mohl uprchnout. Jenže čtyři chlapi ho přitiskli ke stromu a pevně ho drželi.

Za Bullockovými zády zafrkal kůň. Prudce se otočil a spatřil, že jezdec na něj míří revolverem. Nevšiml si hvězdy na jeho hrudi. Strhl muže ze sedla a udeřil ho pěstí do obličeje.

„Propána!“ ozval se výkřik. „To je marshal Greeley!“

„Greeley se už vrátil!“

Bix se zarazil. Teď si všiml hvězdy. Marshalovi tekla krev z nosu.

„Chyťte ho!“ poručil marshal chraplavým hlasem. Vyplivl krev. Bullock se ani nehnul. Zákon musel respektovat.

Chopily se ho neurvalé ruce a držely ho pevně jako dobytče před značkováním.

„Pověste radši mě!“ vykřikl. „Pokud je někdo vinen, pak já, protože jsem na něj nedával pozor.“

„Tady se nikdo věšet nebude,“ prohlásil Greeley, „aspoň ne bez řádného soudu. Odveďte je do basy!“

Dostali cely vedle sebe.

Když za nimi zapadly mříže, začal chodit Sam sem a tam jako tygr v kleci. „Jestli se odtud někdy dostanu…“ – „Tak budeš, jak doufám, žít takovým životem, abys dělal rodičům jen čest, Samueli,“ dodal Bullock. Sam se jen zasmál.

„To jo, ale ne tak, jak si to představuješ ty. Ještě uvidí, co jsem zač. Všichni budou litovat, co udělali Shadockovým.“

„To jsem tě zachraňoval před oprátkou jenom proto, aby ses dostal do nového maléru?“

Sam se na něj upřeně podíval.

„To je fakt. Riskoval jsi kvůli mě život. Proč?“

„Protože jsme bratři,“ usmál se Bullock.

Sam usedl na pryčnu.

„Ty jsi cvok, Bixi. Ale mám tě rád.“

„Já tebe taky, Samueli.“

„Krucinál, ale jak se teď dostaneme pryč?“

„Prostě si to odsedíme, bráško.“

„Ale ty jsi přece nic neudělal.“

„Udělal. Přerazil jsem marshalovi nos. Mou vinou se jeden člověk střelil do nohy. Další má zlomená žebra.“

„Ale tys jim jenom bránil v lynčování.“

„Samueli,“ řekl Bullock, „nehledejme vinu u jiných, ale v sobě.“ Sam potřásl hlavou. „Tys měl být knězem.“

Bullock vytáhl bibli, položil na ni levou ruku a řekl:

„Samueli, před tebou a před Hospodinem slibuji, že jestliže nás nebesa odtud vysvobodí, stanu se bojovníkem Božím v jeho nejdivočejší zemi.“ Sam se na něj zděšeně podíval.

„To si chceš obléknout černý kabát? Stát se opravdovým reverendem?“ Bullock odevzdaně sklonil hlavu.

#

Za tři týdny přijel do Clearwateru soudce. Přelíčení bylo krátké.

Nikdo nekladl Samuelovi za vinu, že je synem banditů, ale to, že se vloupal kvůli střelivu do krámu.

„Pět let státní věznice v Leavenworthu,“ rozhodl soudce a bouchl dřevěným kladívkem do stolu. „A teď vy, pane Bullocku. Jmenujete se tak?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“ Bix předstoupil s biblí v ruce a s úsměvem se uklonil.

„Co jste si to přinesl? Snad ne zákoník?“ zeptal se soudce.

V sále se ozval smích.

„Samozřejmě, Vaše Ctihodnosti. Svůj budoucí zákoník, pokud dovolíte.“

„Co já mám co dovolovat? Mluvte jasněji, obžalovaný.“ Bullock zvýšil hlas.

„Ve jménu Hospodinově vás prosím, Vaše Ctihodnosti, abyste mě poslal do misionářské školy. Samozřejmě teprve po tom, až si odsedím zasloužený trest.“

„Misionáři? Obžalovaný Bullocku, snad nechcete…“

„Chci, Vaše Ctihodnosti. Rozhodl jsem se, že svůj další život zasvětím službě Bohu a spravedlnosti.“ Bullock sklopil oči.

V sále to zašumělo.

Bělovlasý soudce si rozpačitě zamnul bradu.

„Mohu se zeptat, co vás přivedlo k tomuto rozhodnutí, obžalovaný Bullocku?“

„Samozřejmě, Vaše Ctihodnosti. Má láska k pravdě a spravedlnosti se zrodila u Čejenů.“ Diváci zašuměli.

„To snad ne! Ze by to byl ještě navíc zavšivený přítel rudochů?“

„Klid!“ napomenul je soudce a zabušil kladívkem. „Názory obžalovaného na Indiány nejsou předmětem jednání. – Pokračujte, obžalovaný Bullocku!“ Bix se na soudce usmál.

„Když modrokabátníci – tedy vojáci armády Spojených států – zničili tábor Čejenů, bezcílně jsem se toulal a Hospodin mě zavedl k Shadockovým. On a paní nepromarnili jedinou příležitost, aby mě ujistili o své lásce. Pán mě seznámil s biblí, naučil mě číst a psát a požádal mě, abych dával pozor na svého nevlastního bratra.“ Smích v sále.

„Nevlastního bratra?“ zeptal se soudce. „Takže…“

„Přesně tak, Vaše Ctihodnosti. Když pan Shadock umíral, požádal mě o to. A já mu slíbil, že dám na Samuela pozor a přivedu ho na cestu ctnosti.“

„Aha, teď už ledacos chápu,“ zabručel soudce. Pokynul Bullockovi, aby pokračoval.

„Vaše Ctihodnosti, nesmýšlejte o Shadockových zas tak špatně. Pán a paní nebyli dost silní, aby odolávali pekelným pokušením. Ale hluboko v jejich nitru bylo něco jako dobro a láska. A já to cítil. Poznal jsem dobro a lásku. Budu jim za to do smrti vděčen.“

Bullock se obrátil k divákům.

„Nesuďte příliš přísně, bratři a sestry. Starý Jed Shadock a Sue Shadocková zaplatili svým životem. Když umírali, litovali svých činů a já jim odpustil. Odpusťte i vy. Pomysleme na své slabosti, jimž den co den, ba co dím, hodinu co hodinu podléháme. Buďme milostivi k bližním, pak i oni budou milostivi k nám.“

V sále zavládlo ticho. Na koho se Bullock podíval, ten zahanbeně sklopil oči.

Soudce najednou praštil kladívkem, odkašlal si a zvolal:

„Obžalovaný Bullocku! Z vaší poněkud zvláštní řeči usuzuji, že vaše přání odejít do misionářské školy pramení z upřímného srdce. V tom případě bych tedy navrhoval – pokud ovšem páni žalobci…“ Rozhlédl se po sále.

„V pořádku, Vaše Ctihodnosti,“ ozval se marshal, „beru žalobu zpět.“

Ani nedořekl, vystoupil muž s berlou, vyčistil si nos a zaskřehotal: „Já taky. Ta kulka nebyla přece z jeho bouchačky.“

A muž s obvázanými žebry prohlásil: „Taky stahuju.“

Sál souhlasně zamručel. Soudce zaklepal kladívkem.

„Obžalovaný Bullocku, odsuzuji vás k tomu, abyste co nejdříve vyhledal misionářskou školu. Abyste se tam dostal ve zdraví, marshal vás tam doprovodí v nejbližším dostavníku.“

Sál zatleskal. „Bravo!“

Bullock se obrátil k lidem. „Slibuji vám, že svou první mši budu mít v Clearwateru. Nezničte zatím tu zvonici.“

Ozval se ohlušující potlesk a jásot. Ženy se zvedaly ze židlí a mávaly. „Reverend Bullock!“

Smáli se, řvali, hvízdali, dupali. Jen Samuel seděl na lavici obžalovaných jako oukropeček.

„Bullock se jmenoval a jako bejk sem vrazil, dal jednomu ránu a k zemi ho srazil, ale ženskejch se asi musel bát, a tak si radši navlík černej kabát.“

„Klid v sále!“ zaburácel soudce.

A do nastalého ticha se ozval pokorný Bullockův hlas: „Ještě bych rád Vaši Ctihodnosti poděkoval za milostivé rozhodnutí ve věci mého bratra.“

„Cože?“ vykřikl Sam a vyskočil. „Jaké milostivé rozhodnutí? Pět let pekla! Snad za to nemám být vděčen i já? Jedno vám teď povím, vy všiváci: Za to mi zaplatíte. Pomstím se!“

*

Pár dní nato vyjel z Clearwateru dostavník s Bullockem, marshalem a ještě několika pasažéry.

Když se dostali do volné krajiny, kočí najednou vykřikl: „Indiáni!“

Cestující vystrčili hlavy z oken.

Cestu jim zahradilo nejméně třicet rudochů. Nehybně seděli na mustanzích. Pouze dlouhé vlasy jim povívaly ve větru.

„To jsou Čejenové,“ řekl marshal. „To je divné, že si troufají až sem. Většina by přece už měla být poražena.“

„Vypadá to, jako by chtěli vyjednávat nebo co,“ křikl kočí. Najednou někdo chytil marshala za loket.

„Řekněte mu, ať zastaví,“ vyzval ho Bullock. Oči se mu blýskaly.

„Zastav,“ vykřikl marshal.

„Taky mi nic jiného nezbývá,“ řekl muž z kozlíku. „Je jich moc.“ Dostavník zastavil a Čejenové se k němu krokem blížili. Marshal si všiml, že se jich Bullock nemůže dočkat. Než ho stačil zadržet, už byl venku.

„Malý vlku, Medvědobijče!“ vykřikl Bix a rozpřáhl ruce.

Jeden Čejen sklouzl z mustanga. Přistoupil k Bullockovi a objal ho.

„Můj bílý bratře,“ řekl jazykem Čejenů.

„Můj rudý bratře,“ odpověděl Bullock.

Chvíli si hleděli do očí.

Pak se Bullock podíval na ostatní bojovníky. Ti zvedli oštěpy a vykukli „Bí-kse-pá! Bí-kse-pá!“

„Mé srdce se chvěje radostí, že vás opět vidím,“ řekl Bullock. „Mnoho zim uplynulo od chvíle, kdy nás Veliký duch odloučil“. Neuplynul však jediný měsíc, abych na vás se smutkem v srdci nevzpomínal.“

„Mluvíš nám z duše, bílý bratře,“ řekl Malý vlk. „Můj lid zeslábl od M doby, cos nás opustil.“

„Kde je můj rudý otec?“

„Tupý nůž je s těmi, kteří našli útočiště v zemi mnoha skal,“ odpověděl Malý vlk. „A bude mít radost, až tě opět spatří.“

„Doufám, že to bude brzo,“ řekl Bullock dojatě. „Teď mě však volá vyšší povinnost.“

Malý vlk se podíval na dostavník.

„Má můj bílý bratr nějaké potíže?“

„Nikoliv, příteli. Nejsem zajatec. Neboj. Dostavník mě veze k misionářům bledých tváří. Promluvil ke mně můj Bůh. Chce, aby se ze mě stal černý kabát.“

Malý vlk lhostejně přikývl.

„Před mnoha zimami náš náčelník předpovídal, že budeš hlasatelem pravdy mezi bledými tvářemi. Čejenové budou mít radost, když k nim zavítá černý kabát Bix.“

„A teď mi řekni, rudý bratře, jak jste mě našli? Čekali jste přece na dostavník. Kdo vám řekl, že v něm jedu já?“ Malý vlk se usmál.

„Překvapuje tě, že Tupý nůž ustavičně myslí na tvé dobro? Jeho zvědové mu řekli, kde jsi. Byli ti nablízku, aniž jsi to tušil.“

„Ale tušil,“ řekl Bix zamyšleně. „Často mi připadalo, jako by mi o nich šepotal vítr. Často jsem v noci vstával, protože se mi zdálo, že mě volá někdo z mých rudých bratrů.“

„Byli tam,“ usmál se Malý vlk, „ale měli přikázáno, aby se ti neukazovali. Co by bylo s naším bílým bratrem, kdybychom mu trápili srdce svou blízkostí? Teď jsi silný, Bixi. Máš před sebou jasnou cestu. Ať tě opatruje Veliký duch.“

Znovu si pohlédli do očí a pak se mlčky rozešli.

„To je ten zatracený prach,“ zamumlal Bullock, když nastupoval do dostavníku a protíral si uslzené oči. „Jeďte. Rychle jeďte!“

*

Uplynulo osm let.

Jednoho horkého letního pozdního odpoledne jel krajem osamělý jezdec. Byl to zvláštní člověk.

Seděl na jabloňáku s mocnou hrudí a těžkými kopyty. Byl to silný kůň a musel být, protože jezdec byl přímo medvědí, či chcete-li, býčí postavy. Silné bílé zuby orámované hustým plnovousem mu občas zasvítily – jako teď, když ho přivábilo bublání pramene. Zvláštní bylo i jeho oblečení. Černé roucho s bílou vázankou. Na hlavě měl něco mezi stetsonem a hrncem, okraje klobouku byly po obou stranách zahnuté a vpředu na klobouku byl zlatý anděl se sepjatýma rukama a rozepjatými křídly.

Reverenda Bullocka před měsícem pomazali v misionářské škole na kněze a vyslali ho jako služebníka a bojovníka Božího do té nejdivočejší zemi Páně.

Když dojel k prameni, slezl z koně a dal mu v pití přednost. Pak si nabral vodu do klobouku.

„Díky ti, ó Pane, žes svého nicotného služebníka dovedl až k této lahodil“

Pak si nalil onu lahodu na obličej.

Najednou otočil hlavu a zaposlouchal se.

Zaslechl jakési bědování.

Vyhoupl se na koně a uháněl za nejbližší kopec.

Na zemi tam sebou škubal kůň. Vedle něj klečel muž a plakal jako děcko.

Když spatřil jezdce v černém, poděšeně vyskočil.

„Co se ti přihodilo, příteli?“ zeptal se Bullock a sesedl.

„Dvojí neštěstí, důstojný otče,“ bědoval muž. „Ve městě jsem se dozvěděl, že mi otec umírá na farmě. Hnal jsem koně, až jsem ho uštval. A teď nemám ani zbraň, abych mu pomohl od trápení. A k umírajícímu otci se už nedostanu včas.“

„Bude ti pomoženo, bratře,“ pravil reverend Bullock. Vykasal si sutanu a z pouzdra vytáhl revolver. Jednou ranou koni pomohl. Muž se na něj překvapeně podíval. „Kněz s bouchačkou?“

„To je dlouhá historka, příteli,“ řekl reverend unaveně, strčil kolt zpět do pouzdra a uhladil si přes něj sutanu. „A teď si nasedni za mě. Možná bude Pán milostiv a učiní, abychom se včas dostali k tvému umírajícímu otci.“

Farma už byla nedaleko. Vyšli jim naproti tři muži s vykasanými rukávy a dvě ženy.

„Tys vzal s sebou rovnou reverenda, Mitchi? Bohudík!“ Krátce nato obstoupili smrtelné lože.

„Služebník Páně – to je báječné,“ zašeptal stařec. „Teď už můžu klidni odejít za svou Mary, která na mě čeká už tři roky… Důstojný otče, vyzpovídáte mě?“

„Proto jsem zde, dobrý muži.“ Reverend Bullock pohladil starce po bledém čele.

Zpověď byla dlouhá. A nakonec umírající řekl: „Nejvíce lituji jedné věci a kéž mi Hospodin odpustí. Před mnoha a mnoha lety jsem jedno ze svých dětí nechal Čejenům. Byl to jen nalezenec, ale přesto patřil k nám. Říkali jsme mu Pecos. Byl to takový divoch. Jenže já se pro něj nevrátil, když. vypadl z vozu. Měl jsem příliš velký strach o Mary a o své vlastní děti. Co se jen s Pecosem stalo? Důstojný pane, odpustí mi Bůh i tento hřích?“

Reverend Bullock se zadíval kamsi mimo.

Pecos… Ne, na takové jméno si nevzpomínal.

„Důstojný pane, odpustí mi Hospodin?“

„Už ti odpustil,“ odpověděl reverend a vzal svraštělou ruku do svých.

Stařec si vydechl a skonal.

Reverend Bullock mu zatlačil oči.

Obě ženy plakaly. Čtyři muži sevřeli rty.

Reverend se na ně podíval, tížily ho vzpomínky.

„Pán budiž s vámi,“ řekl. „Je přede mnou ještě daleká cesta.“

Vyšel ven, nasedl na jabloňáka a odjel.

Za deset dní dojel do Clearwateru.

Usmál se na polorozpadlou zvonici. I tentokrát zvon zabimbal ve větru.

Z chodníků se ozýval smích, když jel krokem po hlavní ulici. Musel se vyhnout volskému spřežení. Ve městě vůbec panoval čilejší ruch než před osmi lety. Už to nebylo jen dřevěné městečko, vyrostly tam i kamenné domy.

Ale s pokrokem sem přišel i neklid. Napětí se dalo vysloveně cítit.

Před obecním úřadem, kde sídlil i marshal, sesedl z koně. Trochu ho mrzelo, že ho stále ještě nikdo nepoznal. Ale těšil se, až uvidí marshala Greeleyho. Nebo že by už nebyl marshalem? Osm let je osm let…

Zaklepal. Trvalo snad celou věčnost, než marshal otevřel.

Byl to Greeley. Zestárl a zešedivěl. Zřejmě počítal se vším možným, jenom ne s knězem. Svraštělá tvář mu zaškubala. Zdálo se, že po těch letech už nemá nervy tak docela v pořádku.

„Kdo – kdo jste?“ I hlas měl stařecký.

„Ale Greeley, příteli!“ Reverend vycenil bělostné zuby.

Marshalovi se zřejmě rozbřesklo. Díval se na zarostlou tvář před sebou a na zlatého anděla na klobouku.

„Je to možné? Bullock? Tedy reverend Bullock?“

„To si už nepamatujete na můj slib? Že první bohoslužbu budu mít v Clearwateru?“ Marshal Greeley zavrávoral a musel si sednout.

„Bohoslužbu? Panebože na nebesích! V tomhle městě se teď žádná bohoslužba konat nedá. To jste si nevšiml, Bullocku? Tedy pardon – reverende? Tady se za chvíli rozpoutá učiněné peklo. Města se zmocnili banditi. Ti nejdivočejší střelci, jací tady kdy byli. Šikanují občany. V noci se tu už nedá spát. Jsou čtyři a ten pátý, co je z nich nejhorší, jejich šéf – ten teprve přijede. Čekají ho každou chvíli. A pak to tady chtějí obrátit vzhůru nohama. Veřejně to všude prohlašují.“ Bix sepjal ruce.

„Takže mě sem Pán poslal právě včas,“ řekl.

„Bull… reverende, nežertujte. To nejsou žádná tintítka, to jsou…“! Do kanceláře najednou pronikl halas z ulice. Greeley se vrhl k oknu.

„Panebože! Teď mají mladého Barkleye. To je takový pruďas. Všude povídal, že stačí, když všichni popadneme pušky a vyženeme je z města Jenže nikdo si netroufá. Jsme pokojní občané, žádní pistolníci.“

„A co vy, Greeley?“ zeptal se ho vyčítavě Bullock.

„Zatraceně, já – přiznávám, že už taky nejsem žádný hrdina. Před třemi lety jsem sletěl z koně a od té doby jsem trop na plíce a jde to se mnou z kopce. Ne, já už prostě nemůžu jako dřív. Ta hvězda na vestě je mi už vlastně na draka.“

Halas na ulici sílil. A pak najednou bylo ticho – tísnivé ticho.

Marshal se podíval z okna a polkl.

„Jsou uprostřed ulice. Jeden z těch banditů Barkleye vyzval na souboj. Stojí proti sobě. Panebože.“ Greeley zbledl a odvrávoral k židli. Reverend Bullock pomalu opustil místnost.

*

„Jakmile ten kohout zakokrhá, tak umřeš,“ vykřikl pistolník.

„A já ti zas povídám, že ho ještě uslyším, až budeš přede mnou ležet v prachu,“ odpověděl, mu mladý Barkley, který stál od něj asi třicet yardů. V očích se mu blýskalo. Strachy? Zpupností?

Čumilové na chodníku se potili. Nespouštěli z těch dvou načepýřených kohoutů oči.

Skutečný kohout byl stále ještě tam, kam se ono horké odpoledne naneštěstí zatoulal – na zábradlí verandy. Lehce zatřepetal křídly a mnohé při tom zvuku zamrazilo.

I sokové se přikrčili, nervy měli napjaté k prasknutí, po spáncích jim stékal pot. Oči měli zarudlé.

Kdy už konečně zakokrhá?

Dával si načas a pouze jediný člověk z toho měl upřímnou radost: muž v dlouhé černé sutaně a s bílou vázankou.

Nenápadně se přiblížil z boční uličky. Zastavil se poblíž kohouta, pak sepjal ruce, sklonil odevzdaně hlavu a zabručel: „Pane, buď milostiv a nedopusť, aby ten kohout v tuto hodinu zakokrhal.“

Opeřenec znovu zatřepetal křídly. Reverend se zatvářil kysele.

Dav zašuměl. Všichni čekali na kokrhání.

Bůh však Bullocka vyslyšel.

Bullockovi zaškubalo v rukou. „Pane na nebesích,“ mumlal netrpělivě, „nemůžeš mít oči všude, já vím. Odpusť mi tedy, když to udělám za tebe a sám tomu kohoutovi zabráním v kokrhání.“

A už se pomalu blížil ke kohoutovi. Kohout vzrušeně přešlapoval z nohy na nohu. A vtom ho reverend popadl za zobák. Než se opeřenec vzpamatoval, aby začal tlouct křídly, už si ho dal reverend pod paži a zmizel s ním jako zloděj v nejbližší uličce.

Pár občanů si toho všimlo, šťouchlo do sebe a zašklebilo se. Většina se však upřeně dívala na soupeře. I pistolníkovi kamarádi sledovali jen mladého Barkleye. V duchu ho už viděli, jak leží v krvi a prachu.

Reverend zatím v uličce narazil na jakéhosi rozčileného muže.

„To je můj kohout, reverende.“

Reverend se usmál.

„Synu, jsi ochoten prokázat službu našemu Pánu?“

„Kdykoli,“ vyhrkl muž.

„Tak mi toho kohouta prodej.“ Bullock zajel rukou pod sutanu a vyčaroval z ní minci.

„Půl dolaru za celého kohouta?“ řekl muž zklamaně. „Chceš smlouvat s naším Pánem, synu?“ pokáral ho reverend a blížil se k dvorku. Vábily ho rány sekerou. Hubená stařena tam štípala dříví. „Milostivá paní, smím vám věnovat toho kohouta?“ Stařena se na něj podívala. „V životě jsem nebyla v kostele, reverende.“

„Co není, může být, milostivá. Nejdřív dávej, pak ber, praví Pán. Zapůjčila byste mi na okamžik tu rozkošnou sekerku?“

Bullock položil kohouta na špalek, a než stačil kohout zakokrhat, usekl mu hlavu.

„Ať vám ta pečínka chutná, milostivá.“

S rozevlátou sutanou pospíchal na hlavní ulici.

Tam dál vládlo hrobové ticho. Ale stále více diváků se otáčelo. Domnívali se, že kohout jenom změnil místo. Soupeři už byli celí mokří potem. Vtom někdo zavolal: „Kohout je pryč!“

Reverend s rozpřaženýma rukama vstoupil mezi soupeře. Podíval se do očí chladnokrevnému zabijákovi.

„Poslyš, synu! To chceš vážně zbavit života bratra svého, jemuž dal život Bůh?“ zeptal se.

„Táhni k čertu, reverende!“ osopil se na něj pistolník. „Není to žádnej můj brácha.“

„Všichni lidé bratři jsou,“ odvětil Bullock. „A tak myslete na ty skutečné radosti života, bratři. Pomyslete na východ a západ slunce. Pomyslete na orosené pivo po celodenní dřině.“

Drsný pistolník si na ta slova sice olízl rty, ale očima si reverenda chladni měřil.

„Hej, Phile!“ Jeho tři kumpáni scházeli z verandy a mířili k němu. „Vypadá to, že tenhle flanďák může za zmizení toho kohouta.“

Ti tři byli obávaní bratři Lon, Cal a Syd Shackerové. Na Jihozápadě snad nebylo město, kde by je z něčeho neobviňovali, ale dokázat jim nic nemohli.

„Takže černej kabát. Taky jsem si to myslel,“ řekl Phil Mood, který hodlal oddělat Barkleye.

Najednou přeběhla ulici jakási starší žena a s nářkem odtáhla mladého Barkleye. Nebránil se. Jako by si najednou uvědomil, do čeho se to vlastně pustil.

Pistolníci si ho už nevšímali. Zajímal je teď služebník Boží. „A co kdybysme mu,“ řekl protáhle Cal Shacker, „nejdřív trošku proděravěli to roucho?“ Phil Mood měl jiný nápad.

Vytáhl revolver a dvakrát vypálil. Mířil na podivný reverendův klobouk. Zasáhl ho pouze jedním nábojem. Klobouk poposkočil, ale nespadl.

Bullock si ho sundal, blahosklonně pohlédl na díru, prostrčil jí prst a řekl: „Dobrá trefa, synu. Jenže jenom do střechy. Takhle mi to větrat nebude.“

Z chodníků se ozval smích. Shackerové vytáhli kolty a vypálili nazdařbůh do davu, který se okamžitě rozprchl.

„Kdy se budete smát, to určujeme my!“ prohlásil Syd a odfoukl kouř od hlavně.

Chvíli se na reverenda dívali. Zdálo se, že bojovníka božího nemůže nic vyvést z klidu.

„Jestli ti jde tolik o větrání, tak si nejdřív svlíkni tu sutanu, frajere, ale pospěš si. Černá barva nám jaksi vadí,“ řekl Lon Shacker, kterému chyběl levý lalůček.

„Nebo tě máme svlíknout sami?“ přidal se Phil Mood. Bullockovi se zablýskaly zuby.

„Bratři moji, cožpak se tak můžete chovat ke služebníku božímu?“

„My klidně – my sloužíme satanovi!“ vykřikl Cal a rozřehtal se.

A Phil Mood se ušklíbl. „Moc teď se na toho svýho pámbíčka nespoléhej, kněžoure.“ Zatočil koltem na ukazováku.

Bullock si zvolna nasadil klobouk. Na tváři se mu rozhostil laskavý úsměv. Chlapi k němu přistoupili blíž, utvořili před ním půlkruh, tvářili se výhružně, ale on jen klidně stál.

„No, tak kdo ti teď pomůže, ty srandisto nábožnej? Teď si tě hezky rozebereme na kousky.“

„Hospodin nenechá svého pokorného služebníka na holičkách,“ prohlásil sebejistě Bullock.

„Tak se rychle pomodli, aby ten tvůj šéf na tvý nepřátele seslal krupobití, než tě tady roztančí v podvlíkačkách.“

Greeley stál u okna a bezmocně zatínal pěsti.

Vtom se cvalem přiblížil jezdec.

Čtveřice se otočila.

„To je on,“ řekl Phil Mood.

„No konečně.“

Jezdec prudce zastavil. Zvedl se prach. Byl to podsaditý muž střední postavy, s hustými hnědými kudrnatými vlasy a energickou bradou. Byl oblečen podobně jako jeho společníci. Udiveně se na ně podíval. Pak se vztyčil v třmenech a vykulil oči.

„Bixi! Propánaboha! To je přece Bix!“

Sjel z koně a s rozpřaženýma rukama přistoupil k reverendovi. Bullock na něj nevěřícně zíral. Pak zaduněl: „Samueli! Brácho!“

Muži si padli do náručí, objímali se, plácali se po ramenou. A když se pustili, dívali se na sebe lesknoucíma se očima.

„Takže s to přece jen dokázal, Bixi. Stal se z tebe skutečně reverend.“ Úplně zapomněli na okolní svět.

„A tys to taky dokázal, Samueli,“ řekl přívětivě Bullock. „Odseděl sis těch pět let. To je krásné. Bůh má z tebe radost.“ Sam Shadock se zachmuřil.

„Bylo z toho nakonec osm let, Bixi. Ta basa mi nějak nepřirostla k srdci. No a kvůli špatnému chování mi napařili ještě tři roky. Ďas aby to spral.“ Čtyři pistolníci nevycházeli z úžasu. Phil Mood si poposunul klobouk.

„Ty, Same, to máme jásat, že je tenhle flanďák tvým kámošem?“

„Drž hubu!“ okřikl ho Sam. „Pořád jsem tady ještě šéfem já. Tip na tohle město jsem vám dal taky já.“

„Co to slyším, Samueli?“ vykulil reverend oči. „Tak děkuješ Hospodinu za to, že tě opět pustil na svobodu? Spolupracuješ se spolčenci pekla.“

„Teď si nás už dovoluje i urážet,“ zavrčel Cal Shacker.

„Uhni, Same, ať si to s tím havranem konečně vyřídíme.“

„Je-li vám život milý, tak radši zapadněte do hospody,“ zavrčel Sam. „Tak šup, hned jdu za vámi!“

Přikývli a zvolna odešli.

„Bixi, k čertu, co hledáš zrovna tady?“

„To si už nepamatuješ, jak jsem tenkrát u soudu slíbil, že první bohoslužbu budu konat právě zde?“

„Zatracený dílo. A tys zase zapomněl, že jsem téhle díře přísahal pomstu. Děsivou pomstu za to, co mi tu udělali. Chtěli mě přece pověsit. A pak mi vzali osm let života.“

Bullock na něj pohlédl.

„Nemsti se, Samueli. Pomsta přísluší Bohu.“

„Tahle věc se toho tvýho Boha netýká, jenom mě. Tohle město bude patřit mně. Jen se podívej, jak jsou všichni podělaní. Brzo mi budou zobat z ruky. A všechno, co jim patří, bude moje, moje a mých přátel.“

„Jestliže těm chlapům říkáš přátelé, co jsem potom já?“ zeptal se reverend.

Sam polkl.

„Kruci, Bixi, nedělej mi potíže. Musíš vypadnout, jinak to nakonec schytáš i ty. Prosím tě, Bixi, sedni na koně a jeď. Uvidíme se zas někde jinde.“ Stiskl mu obě ruce, pak odvedl koně k zábradlí před hospodou a uvázal ho tam.

Bix se za ním ustaraně díval. Stál na ulici sám. Ale najednou se začaly otvírat dveře. Z domů vyběhli muži, ženy i děti a obstoupili ho.

Oslavovali ho jako hrdinu, protože zachránil život mladému Barkleyovi a jako první zahnal střelce z ulice. Najednou si uvědomili, že ho znají, a jejich nadšení nebralo konce.

„Bratři a sestry!“ zvolal reverend, „pojďme společně ke zvonici a pomodleme se, neboť nebezpečí není stále ještě zažehnáno.“ Všichni ho následovali.

Bylo mezi nimi hlavně mnoho dětí. Bix jich napočítal nejméně třicet a v duchu se modlil: Pane můj, pomoz mi, abych ty bandity odtud vyhnal.

Zvon lehce vyzváněl ve větru a Bix kázal shromážděným.

Hovořil o svobodě, spravedlnosti a bratrství. Jeho hlas zněl jasně a hlasitě. A když skončil, propuklo nadšení a jeden muž obešel věřící s kloboukem.

„Pro služebníka našeho Pána Ježíše Krista,“ volal. „Náš reverend Bullock taky neumí žít jen ze vzduchu.“

Vybral docela pěknou sumičku a pak ji předal Bullockovi. Ten zahanbeně svěsil hlavu.

„Udělejte za to radost dětem,“ rozhodl.

Hned nato se ozval pisklavý dívčí hlásek: „Pan Gibbson má v krámu nové bubínky, píšťalky a trumpetky.“

Najednou chtěly všechny děti bubínky, píšťalky a trumpetky.

„Dopřejte jim radosti ve jménu Páně,“ zvolal Bullock.

Byla mezi nimi i učitelka. Reverend ji požádal, aby dětem koupila, co si přejí.

Pak si Bullock odkrokoval místo před zvonicí. Tady by měl vyrůst nouzový dřevěný kostelík.

Potom se k němu najednou vrátilo těch třicet dětí. Šťastně se smály a měly bubínky, píšťalky a trumpetky. Chtěly hned spustit, ale reverend si přiložil prst na rty.

„Mějte strpení, děcka. Šetřte si sílu na tu velikou chvíli, až budeme světit kostel. Pak zazní zvon a vy přijdete s bubínky, píšťalkami a trumpetami a budete slavit Hospodina zpěvem Glory, glory, aleluja.“

Přiběhla učitelka a děti odvedla.

„Tak nezapomeňte!“ volal za nimi Bullock. „Až zvon pořádně zazvoní!“

*

V hospodě bylo jen pár hostů. Sam Shadock a jeho kumpáni upíjeli whisky. Pak Phil Mood hřmotně odstrčil židli a řekl: „Poslyš, Same, jestli si chceš dál hrát na našeho šéfa, tak nás už netahej za fusekli. Chceme jít do toho – a hned. Teď je příznivá chvíle. Ti křupáni zalezli do děr. Marshal je stará baba. Tak co nám brání?“

„Brání mu ten flanďák,“ poznamenal Syd Shacker. „Má strach, že bysme mu při tom mohli udělat bebíčko.“

„Pro mě jsi jako šéf tak jako tak vyřízenej,“ řekl Lon.

„Někdo, kdo se bratří s kněžourem… Fuj!“ Odplivl si na podlahu posypanou pilinami.

Sam se prudce zvedl.

„Jdeme na věc,“ řekl.

„No konečně.“ Phil se zašklebil a všichni vstali. „Uděláme to tak, jak jsme si řekli. Ty se porozhlídneš v bance, Same. A jestli bude čistej vzduch, tak nám dáš vědět.“ ‚

Sam Shadock sevřel pěsti. Začínal mít pocit, že tady už rozhoduje někdo jiný –

„A nezapomeň,“ varoval ho Cal Shacker, „že bez nás se města nezmocníš.“ Sam přikývl a vyšel ven.

Přešel hlavní ulici. Nebylo na ní ani živáčka. Vešel do banky, rozhlédl se a hned vyšel ven.

Viděl, jak Phil a Shackerové pomalu kráčejí od hospody. Už jim chtěl dát znamení, když se vedle něj kdosi objevil.

„Příteli Samueli,“ pravil reverend Bullock a zářivě se usmál. „To je krásné, že si chodíš ukládat úspory. Nebo jsi měl snad v úmyslu něco jiného?“

Sam měl najednou pocit, že nemůže polknout. Prudce se od Bixe oddělil a vykročil na hlavní ulici.

„Zmiz odtud, Bixi,“ zasyčel.

A najednou se zastavil. Rychle se k němu blížili Phil a Shackerové. „K čertu, Bixi. Vypadni!“ Ale reverend byl už zase vedle něj a položil mu ruku na rameno.

„Samueli, tos zapomněl, co jsem přísahal u smrtelného lože tvého otce?“ zeptal se mírně. Sam sevřel rty.

Reverend zvedl koleno a vrazil ho Samovi do kolenní jamky. Současně stále více tiskl Samovo rameno.

„Na kolena, Samueli, když mluvím o tvém zesnulém otci!“

Sam kupodivu uposlechl a klekl si do prachu. Bullock mu strhl klobouk z hlavy, položil mu ruku na hlavu a zaburácel:

„Samueli, Samueli, teď se rozhodni. Chceš napomáhat těmto čtyřem lumpům, nebo chceš pomoci svému bratru?“

Sam se díval, jak se ti čtyři desperáti přibližují. Viděl, jak jim ruce sjíždějí ke stehnům. Vykřikl: „Nechte Bixe naživu!“

Bullock si všiml, že Sam chce tasit. Udeřil ho pěstí do spánku.

„Nebudeš kvůli mně zabíjet,“ řekl dunivým hlasem a Sam se skácel do prachu.

Pistolníci z toho byli zpočátku zmateni. A jejich zmatek vzrostl ještě víc, když se najednou rozezněl zvon. Ohlédli se.

Reverend se chytil za srdce. „Ó Pane,“ zašeptal, „jak jsi milostiv, že sám zvoníš v tuto chvíli.“

A pak zařval: „Slyšte, vy zplozenci pekla! Nebesa vás naposledy varují!“

A. jako na potvrzení jeho slov se ozval děsivý koncert bubínků, píšťal a trumpetek. Vycházel ze zadních dvorků, sílil v místech, kde uličky ústily do hlavní ulice, zněl celým městem. A do toho zazníval dětský zpěv: Glory, glory aleluja!

Bullock se usmál.

„Nastává soudný den! Už je slyšet zpěv zástupů Božích!“ Z domů se ozval i mužský zpěv. Zleva, zprava, odevšad znělo Glory, glory halleluja. „To se tady všichni zbláznili?“ vykřikl jeden bandita. „K čertu s nima!“ zařval Phil Mood.

A protože viděli zatím jenom kněze, chtěli ho vyřídit jako prvního. Sáhli po koltech.

Reverend však byl rychlejší. Vykasal si sutanu a najednou měl jako zázrakem v ruce kolt. Z hlavně vyšlehl plamen.

Jeden klobouk odplachtil do dáli. Pistolník, který byl pod kloboukem, zapomněl leknutím tasit.

Chlapi vypálili na kněze, ale ten už tam nebyl. Odkulil se v prachu o kus dál a znovu chrlil z koltu olovo a oheň.

Nikomu vážně neublížil, ale přesto všechny náboje dospěly na místo určení. Jeden z banditů měl pocit, jako by ho něco kouslo do lalůčku. Další se polekal, když pocítil náraz do přezky opasku. Philovi vyletěl z ruky revolver.

Bullockův kolt byl už prázdný.

Mezitím se probral Sam Shadock. Bleskurychle sáhl po koltu, padl výstřel a Cal Shacker se popadl za rameno. A do toho vyzváněl zvon a vyzpěvoval sbor. Desperáty přešla veškerá chuť.

Navíc cosi zasvištělo vzduchem. Syd Shacker vykřikl, když se mu do nadloktí zabodl šíp. Jeho kumpáni na to jen zírali. Indiáni?

Do toho všeho onen pohřební zpěv a zvon. Bandité propadli panice. Rozběhli se ke koním.

Jenže zpěv probudil v jednom občanovi opět muže – v marshalovi Greeleyovi. Rozrazil dveře své kanceláře a najednou stál před bandity s brokovnicí v ruce: „Žádný kvalt, smradi! Nejdřív pěkně do lochu!“

Sam Shadock kráčel prachem. Zmateně se rozhlížel a zdálo se, že neví, kam patří.

Vtom se setkal s Bullockovým pohledem. Sam potlačil nadávku, namířil zbraň na čtyři bandity a zvolal: „Ať vás doktor ošetří a už se sem nikdy nevracejte, vy psi!“ Pak se otočil k Bullockovi a podezřívavě se zeptal: „To nosíš pod tím bouchačku?“

„To nevíš, že je mi každý slib posvátný? Přece jsem tátovi slíbil, že budu nosit zbraň. Nikoli abych zabíjel, ale abych příležitostně někomu vyprášil kožich. A teď jdi, Samueli. Jdi marshalovi dokázat, že jsi neúplatným bojovníkem za zákon a pořádek.“

„Čert aby tě vzal,“ řekl Sam, ale šel.

Bullock se zatím ztratil do postranní uličky. Byl zvědav, kdo to střílel lukem.

Dlouho hledat nemusel. Zpoza několika beden vylezl Čejen. „Ať nám bratr Černý kabát promine, že jsme mu poslali šepotající zprávu šípu,“ usmál se.

Pak se ukázal druhý Čejen a vysvětlil reverendovi, že vylezl na zvonici, aby se podíval po bílém bratru. Zároveň si povšiml zvonu a neodolal pokušení zatahat za provaz.

Bullock se spokojeně usmál: „V tom případě ti Veliký duch vedl ruku v pravé chvíli, rudý bratře.“

„Náčelník Tupý nůž tě očekává,“ řekl Čejen vážným hlasem. „Pojedeš s námi?“

„Nic více si momentálně nepřeji,“ odpověděl reverend.

Do tábora Čejenů dorazili druhý den k polednímu. Skrýval se hluboko v Modrých horách.

Mnoho bojovníků, jež znal Bullock zdřívějška, zestárlo.

Náčelník Tupý nůž měl obličej celý vrásčitý, dlouhé vlasy mu zbělely, ale v očích měl stále mladický lesk.

Dlouze k sobě tiskl svého bílého bratra. I Medvědobijce ho vášnivě objal. Bojovníci, ženy a děti ho obstoupili, sahali mu na sutanu, podivovali se jeho klobouku.

Náhle se ozval výstřel.

Hned nato přivlekli Indiáni nějakého bělocha. Samuela Shadocka. „Chtěl jsem tě z toho dostat, Bixi,“ řekl. „Myslel jsem, že tě chtějí zabít.“

„Doufám, že jsi nikoho nezabil,“ poděsil se reverend. „To víš, že ne. Dostali mě hned.“

„Budiž Bohu dík.“

Bullock dal Čejenům známem, aby Sama pustili, a vysvětlil jim, o koho jde.

Poklepal Samovi na rameno. „Takže tvá dušička není ještě tak černá, jak jsem se obával, Samueli. Nasadil jsi pro mě život.“

Když společně opouštěli tábor, Sam řekl: „Radši se od Indiánů nebudeme příliš vzdalovat.“

„Proč, Samueli?“

Samuel se zadíval do dálky.

„Víš, Bixi, to, že jsem tě chtěl odtamtud vytáhnout, to bylo proto… Víš, chtěl jsem tě zachránit, ale nejen to. Chápeš?“

„Nechápu.“

„Krucinál! Potřebuju tě, Bixi. Uvědomil jsem si, že chlap jako ty, co tak dlouho žil s rudochy, musí přece vědět, kde mají schovaný zlatý poklad, Většina kmenů takový poklad přece má. Třeba zlaté žíly v horách, chápeš. V Clearwateru mi to nic nehodilo. Tak jsem se chtěl odškodnit aspoň troskou zlata – s tvou pomocí, Bixi.“

„Aha, takže o můj život ti zas tak moc nešlo. Dobře jsi věděl, že ml Čejenové nezkřiví na hlavě ani vlásek.“

„Ne, to jsem nevěděl. A navíc ti dva rudoši v Clearwateru vypadali dosl hrozivě. A najednou jsi byl pryč. Vypadalo to na únos.“

„Mlčiž, bídníče!“ Reverend seskočil z koně, popadl Sama a strhl ho ze sedla. Udeřil ho pěstí do brady. A když Sam zavrávoral a upadl, reverend lítostivě a vyčítavě pravil: „Proč jsi, ó Pane, vybavil mého bratra pouze tvrdou hlavou.“

Popadl Sama za límec‘, zvedl ho, vycenil na něj zuby a zacloumal s ním. „Pokrytče! Dáváš svým slovům nádech pravdy, zatímco bažíš jen po tom, abys podváděl.“

Sam se odpotácel ke koni. „Už mě nikdy neuvidíš.“

„O tom nerozhoduješ ty, ale někdo jiný.“

„Snad ne ty?“

Bullock jen potřásl hlavou a pozvedl ukazováček k nebi. Sam zavrčel a odjel. Když Bullock vzhlédl od bible, spatřil, jak mu Sam ještě z dálky hrozí pěstí. Bix Bullock se opět zadíval do bible, ale na tváři se mu rozhostil ironický úsměv, jako by se už předem na něco těšil.