Robert Ullman

Střelec z Texasu

„Fidli fidli housličky“ vykřikoval mužík hned ve dveřích krámu.Jsem Pinďa Joe Perkins a platím rundu.”

Došel k pultu a tvář mu zářila úsměvem.

„Máš vůbec ňáký prachy?” zeptal se obchodník.

Pinďa Joe Perkins poskočil a v kapsách mu zacinkalo. „Fidli fidli

housličky,” prozpěvoval si.

V krámu bylo ještě pět mužů. Řešili problémy. A problémů bylo habaděj. Velkých, přímo gigantických, jak říkával Harry Tate.

Majitel obchodu se na cinkavého mužíka podezřívavě podíval.Pozvuku to centy nebyly. Ty nezvoní tak libě. Takový jasný tón, který zmámí každého milovníka hudby, nedokáží vyloudit ani stříbrné dolary. Ale zlaťáky tady může rozdávat jenom takový Timothy Hoyer, jenže ten, pokud z toho nic nekouká, nedá žebrákovi ani dvacet centů.

„Stal se zázrak,” řekl James Boone a zadíval se ke stropu. „Ať už ty prachy dal Pinďovi kdokoli, tak si už teď vysloužil místo v nebi.”

„Slyšte, slyšte,“ bručel muž, který před dvěma hodinami vylízal ze své sklenky poslední kapku. „Na rezavý podkovy to nevypadá.”

„Fidli fidli housličky,” pozpěvoval Pinďa. „Kdo to se mnou roztočí?”

„Všichni, Joe, to víš, že všichni.” Majitel se naklonil přes pult.

„Kolikmáš, Joe?”

„Dvě stě.”

„Dvě - dvě stě dolarů?”

„A třicet centů. Dáme si flašku, Bille. Tady je zlatej dvacetidolar.A za zbytek si vezme každej něco domů.”

„Ježkovy oči!” žasl obchodník Bill. „Ten si fakt může zpívat to svý fidli fidli!”

A pak si už pospíšil a nalil sedm panáků. Až po okraj, i když takhle na

tom prodělal.

„Tak co, Joe, prodal jsi?” zeptal se nejmladší ze všech, Henry Norton.

Bill Wrangler měl v sobě už půlku sklenice, než mu došlo, kam Norton míří.

Tři sklenky ještě zůstaly prázdné. Bill dál nenaléval. Vrátil láhev do regálu a podíval se na opálenou šíji Joea Perkinse.

Perkins se smál.

Ne, nic neprodal. Nikdy by to neudělal. Nebo že by? Ale to by se pak nechichotal. Pak by už nebylo nic k smíchu a už vůbec žádný důvod k tomu jeho fidli fidli housličky. Tohle si neprozpěvoval už léta. Dlouhá léta mělo smysl říkat jedině tak k čertu, zatracené a podobně.

„Hoyerovi?“ zeptal se muž, co si prve pohrával s prázdnou skleničkou a teď mu zřejmě dělalo jedinou radost civět na Pinďu.

A vtom mrňous u pultu řekl: „Fidli fidli“ vzal dvacetidolar mezi palec a ukazovák a roztočil ho na pultu jako káču.

,Joe“ naléhal Harry Tate, „ještě nám dlužíš vysvětlení.“

„Mám parťáka“ řekl Pinďa.

„Ty že máš parťáka?“ vyjelo jako z jedněch úst.

„Jo, parťáka,“ přikývl Pinďa. „Zejtra jedeme do města a sepíšeme to.

Aby bylo všechno, jak náleží. Aby to nikdo nemoh podtrhnout. Aby Hoyer věděl, že budu pro něj jako veš v kožichu. A nedostane mě, protože mám parťáka, kterej ví, kde v kožichu dřepět a nebýt přitom rozmáčknutej. A proto si teď dáme do nosu a pak dostaneme pro ženský nějaký cukroví nebo něco takovýho. Máš ňáký kolínský nebo pudr v pěkných krabičkách nebo tak, Bille?“

„To už bude všechno vyschlý,“ řekl Bill. „Ale mám tady papírový kytky a takový krámy, s tím můžete udělat ženskejm doma radost. Papírový kytky a na ně pár kapek parfému. Budou cítit ještě dva dny.“

„Tak popojedem,“ zasmál se Joe Perkins. „Berte si! A poslouchejte,co mě cestou napadlo. Dej sem housle, Bille.“

Bill Wrangler dolil ještě zbývající tři sklenice, sáhl pro housle a podal je Pinďovi.

Pinďa si sedl na pult, zadrnkal, spokojeně kývl a zavolal:

„Harry, neksichti se tak! Sakra, já jsem se dneska znovu narodil. Jámám dneska narozeniny, přátelé. A možná je máte i vy.“

Přejel smyčcem po strunách. Najednou se podíval ke dveřím.

Muži otočili hlavy.

Ve dveřích stáli dva.

Dva cizinci.

Neznámé tváře pod zaprášenými klobouky. Jeden byl spíš malý, druhý tak prostředního vzrůstu. Vypadali na kovboje. Menšímu se od levého ucha až k nosu táhla jizva. Druhý vypadal o něco sympatičtěji. Byl mladý, tak něco kolem dvaceti. Měl modré oči a obličej, který mohl vzbuzovat důvěru.

Na sobě měli pláště a v obou rukách revolvery. Čtyři hlavně mířily na Pinďu.

„Fidlale“ řekl ten menší hrdelním hlasem.

Pinďa Joe Perkins polkl a zasyčel: „Co chcete?“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se mrňous s typicky texaským přízvukem.

„Perkins. Pinďa Joe Perkins.“

„Pak je všechno v pořádku“ zavrčel ten mladší.

Zarachotily výstřely. Kulky zasáhly Pinďu a housle se mu u prsou roztříštily. Pinďu to smetlo z pultu a hodilo do regálu s láhvemi. Zacinkalo sklo. V krámu byla najednou cítit brandy a ke stropu se nesl dým.

Ti dva stáli ještě ve dveřích. Mladší už nevypadal tak sympaticky.

V očích měl zlověstný chlad.

„Klid, pánové“ nařídil a v koutcích mu zacukalo. „Vy ztrácet nervy nemusíte.“ A usmál se. Jenže ústy, ne očima. Jeho oči se smát neuměly.Vyjadřovaly pouze bezcitnost jeho povahy.

Menší přistoupil k pultu, kývl na Billa Wranglera a řekl:

„V kapse má prachy. Dvě stě dolarů.”

Bill Wrangler přikývl. Pomalu se sklonil, převrátil Pinďu, aby se mu dostal do kapsy. A devět zlatých mincí přiložil k té desáté na pultu.

„Víc nemá“ zašeptal a měl pocit, že se mu svírá hrdlo.

Ten s jizvou přikývl. Sebral peníze, otočil se a vracel se ke dveřím.

„Můžete pokračovat“ řekl. A pak odešli.

Venku zafrkal kůň a zavrzalo řemení. Zvuk kopyt se vzdaloval. Krokem sjížděli po cestě k mostu.

„Panebože na nebesích“ řekl Harry Tate. Sáhl na pult po jedné sklenici a hodil ji do sebe.

***

DENÍK VIRGILA ST. JOHNA

5. dubna

Jmenuje se Joseph Perkins. Je yankee a za války byl seržantem.

Ted jsme partneři. Felipe tvrdí, že se na něj můžeme spolehnout, a já si

myslím, že má pravdu. Felipe se v lidech vyzná. Stačí, aby se někomu podíval do očí, a je mu hned jasno.

Jsme tady v Madisonském okrese. Hlavní město je Virginia City. Pěkné hnízdečko. Večer vyrazíme a uvidíme. Země je tady dobrá pro herfordský skot. Většina pozemků patří jakémusi Timothy Hoyerovi. Ti menší kolem něho si moc vyskakovat nemohou. Spousta jich už odešla, zůstalo tady jenom šest rančerů. Půdu mají dobrou, ale nemají peníze na zaplacení dluhů bance. Banka patří Hoyerovi. Tomu toho ale patří mnohem víc.

Dal jsem Perkinsovi dvě stě dolarů ve zlatě. Málem mu vypadly oči

Z důlků, jeho rodině jakbysmet. Něco takového jsem v životě nezažil. Ale

aby se zbavil dluhů, musím mu vyplatit ještě pět set. Pak můžeme začít

s chovem. On sám má ještě takových tři sta kusů dobytka. Před pěti lety,

krátce po válce, měl dvě krávy a jednoho býka. Po třech letech vlastnil už

tisíc kusů. Jestli nepodnikneme něco proti zlodějům, tak za tři měsíce nebude mít už nic. A to bude jeho konec. Pro něj a pro jeho rodinu to byl

učiněný zázrak. Pro mě je to obchod. Pokusím se vypořádat s Hoyerem.

Pak už nebudou žádné problémy.

Říkám si, proč chci něco podnikat zrovna tady. Projel jsem zemi křížem krážem a Bůh ví, že půda je všude dobrá. Jenže není to zas tak jednoduché dát tady někomu zlaté dolary. Člověk si jenom koleduje o provaz, kulku nebo nůž. Tady nás nemá nikdo rád. Lépe jsou na tom chudí Texasani. Když se tady někdo ukáže se zlatými mincemi, tak si musí dávat pozor.

Odpoledne Joseph Perkins, kterému tady říkají Pinďa Joe, odjel navštívit přátele, kteří se každý týden scházejí v jednom krámu u Virginia City. Zůstal jsem s Felipem na ranči. Projeli jsme si okolí. Pastviny jsou v nádherném údolí u západního úbočí Gallatin Peak a táhnou se až k Madisonu, který má vodu i v létě. Na druhém břehu jsou Hoyerovy pozemky.

Pěl zbývajících rančerů má menší údolíčka v sousedství. Jeden z nich

je ještě dost mladý a prý je z Texasu. Ale byl tady už před válkou. Táta se

mu utopil v Madisonu před dvěma lety na jaře. Jsou čtyři bratři a on je

Z nich nejstarší. Protloukají se jen tak tak. Jako ti ostatní.

Alice. Na tu bych málem zapomněl. Ale stejně už nevím, co bych psal.

Že je zatraceně hezká. A aspoň o hlavu větší než její táta. A má zlaté vlasy. Tak asi dříve vypadala paní Perkinsová. To je asi tak všechno, co mohu o Alici napsat. Skoro ani neotevřela ústa. Pořád po mně pokukovala,když jsem jednal s Pindou. A jakmile jsem se na ni podíval, uhnula očima a trochu zrudla. Jenže taková jsou děvčata všechna. Felipe říká, že to nemusí nic znamenat. Ale stejné jí koupím látku na nové laty. To, co má na sobě, určité nosívala zamlada její máma. Ale i to jí sluší a…

Sakra, máš přece jiné starosti, kamaráde. Radši mysli na Hoyera. Pinďa povídal, že s ním mohou být potíže. A nejel jsem sem proto, abych strkal hlavu do oprátky. Jenže tak zlé to asi nebude.

Položili Pinďu Joca Perkinse na Newmanův vůz a přikryli ho dekou. Na kozlík se posadil Dayton Newman, hromotluk se světlým plnovousem.

Vedle nčj si sedl jeho přítel a soused Hampton Keene. Byl o něco menší a přišel z Kentucky.

Harry Tate a Henry Norton jeli na koních. Jamse Boona poslali do Virginia City, aby informoval šerifa a kazatele.

Když byl Perkinsův ranč na dohled, Newman zastavil. Sundal si klobouk a otřel si pot z čela.

„Kdo pojede první?” zeptal se Henryho Norlona a Harryho Tata.

Harry Tate sklopil oči, tohle nebyl žádný lehký úkol.

Henry Norton kývl na Newmana. „Já,” řekl a pomalu sjížděl mezi kukuřicí k ranči.

„Bude asi lepší, když jim to řekne Henry,” pravil Hampton Keenea vyplivl stéblo, které žvýkal celou cestu. „Rozumí si báječně s Alicí.”

Na to nikdo nic neřekl. Dayton švihl opratěmi koně. Pomalu se rozjeli, a když se cesta začala svažovat, přešli do unaveného klusu.

Henry Norton zastavil na dvoře. Na kůlu ohrady seděl jakýsi chlap. Ještě nikdy ho neviděl. Měl tmavý klobouk, ocelově šedou košili, koženou vestu a vybledlé kalhoty. Na botách se mu leskly velikánské ostruhy, jaké tady v kraji nikdo nenosil.

Nortonovi se sevřelo hrdlo. Podobné ostruhy měli ti dva, co přišli do krámu zabít Pinďu. A Henry věděl, že takové ostruhy mívají kovbojové tam dole na jihu.

Když slézal ze sedla, stáhl si klobouk trochu do očí.

Z domu vyšla Alice. Odhodila si vlasy z očí, otřela si ruce o zástěru

a zastavila se na verandě.

„Helou, Henry! Ty jsi nebyl u Billa?”

Henry Norton se zhluboka nadechl.

„Všichni jsme tam byli,” vypravil ze sebe a najednou nevěděl, zda má jít k ní, nebo se obrátit na toho cizince.

Vyřešila to paní Perkinsová, která zrovna vycházela z kůlny s vědrem. Spatřila vůz, zaclonila si rukou oči a zeptala se:

„Stalo se něco, Henry?”

Henry Norton se v životě necítil tak mizerně jako teď. Skousl si ret.

Vyhnul se jí očima. Koutkem oka spatřil, jak cizinec seskočil z kůlu. Ostruhy zacinkaly stejnou píseň, jakou už dneska jednou slyšel. Pouze jim chyběl doprovod.

Henry Norton se otočil a mlčky kráčel k verandě.

„Henry!” vykřikla paní Perkinsová. „Co se stalo?”

„Ale k čertu!” vykřikl mladík, najednou se rozběhl, vyskočil na verandu a ztratil se v domě. Než se stačili vzpamatovat, vyběhl s Perkinsovou winchestrovkou.

Kohoutek měl natažený. Namířil na cizince, který stál pár kroků od paní Perkinsové a díval se na blížící se vůz.

Alice vykřikla:

„Henry!”

Cizinec se otočil. Nehnul ani brvou. Henry Norton zneklidněl. Muž se na něj díval skoro zvědavě.

„Chlapče, co se stalo?” zeptala se paní Perkinsová.

„Zabil ho! Prostě ho zabil!”

„Panebože!” zašeptala, upustila vědro a kolem se rozstříkly mydliny. Zamířila k vratům, zprvu pomalu, pak už málem běžela. U nich se najednou zastavila. Vítr si pohrával s jejími šedými vlasy.

Alice zbledla. Nevěřícně zírala na Henryho a pak se podívala na muže, který stál na slunci a vrhal dlouhý štíhlý stín.

„Byli to Texasani! Takový ostruhy míval i můj táta.”

Alice mu nerozuměla. Slyšela ho, ale nechápala smysl. Ostruhy? Podívala se na cizince. Taky jí byly nápadné. Hned na první pohled. Vlastně ani ne ty ostruhy, jako spíš jejich cinkání.

Cizinec neznatelně kývl hlavou. Henry Norton čekal, že něco řekne.Jenže muž jenom stál, palce si zastrčil za opasek hned za pažbami revolverů. Díval se jenom na Alici. Pak odvrátil hlavu a zadíval se k vozu, za nímž se v prachu ztrácela cesta.

Harry Tate jel několik yardů napřed. Když dojel k vratům, zastavil,smekl a ve slunci se mu zaleskla pleš.

Paní Perkinsová ustoupila pár kroků. Harry jel krokem dál a najednou si všiml toho muže o ohrady. Pravice mu sjela k pažbě revolveru.

Kola vrzala a jeden kůň zafrkal. Dayton Newman dojel k ranči a zastavil. Zatáhl brzdu a smekl. Rovněž Hampton Keene. Nikdo neřekl ani slova. Alice a paní Perkinsová stály před vozem. Vítr lehce šelestil v listoví.

Henry Norton se upřeně díval na neznámého muže. Cítil, jak mu pot protéká obočím, a oči ho začínaly pálit.

Paní Perkinsová nadzvedla deku. Alice vzlykla a přitiskla si cíp zástěry kočím. Pak paní Perkinsová mrtvého zase zakryla, vrásky v tváři se jí prohloubily. Zvedla hlavu.

„Dayi,” řekla bezvýrazně. „Pomůžeš mi, prosím?”

„To víš, že jo, Ann,” odpověděl Dayton Newman. Zavěsil klobouk na brzdu a slezl z vozu.

„Počkat!” vykřikl Henry Norton. „Já chci, aby tady ten Texasan viděl, co jeho kamarádi udělali!”

Harry Tate kývl hlavou, ale nic neřekl. Dayton Newman vyplivl žvýkací tabák.

„Mami,” vzlykla Alice a zabořila matce hlavu do ramene. Paní Perkinsová ji objala a dívala se přes vůz na onoho neznámého muže.

„To je pan St. John,” řekla. „Josephův parťák.”

„Byli to Texasani, paní!” vykřikl vzrušeně Henry. „Chápete, co povídám? Byli to cizinci. Stejně jako on!”

„Je to tak,“ potvrdil Tate. „Viděli jsme je, Ann. Nebyli odsud.”

Žena se na ně po řadě podívala. Nakonec na Henryho Nortona.

„Řekla jsem, že pan St. John je Josephův parťák.”

„Joseph je mrtev, paní,” připomněl Henry Norton.

„Taky jsem si všimla, chlapče. A protože je Joseph mrtev, tak tady rozhoduje pan St. John!”

„Ann, zřejmě jsi nepochopila, co tím chce Henry říct,” řekl Harry Tate. „Není ti divné, že nějací cizinci zavraždí Josepha krátce nato, co sedá do spolku s jiným cizincem? A taky je zvláštní, že ti cizinci byli určitě z Texasu a že tady ten je zřejmě taky odtamtud. Doufám, že jste ještě nepodepsali smlouvu.”

„Podali si ruce, Harry. A já vím, Že je to tak dobře. Můžete si myslet,co chcete, ale pan St. John nemá nic…”

„Ještě moment, paní,” skočil jí do řeči St. John. „Promiňte.”

Sundal si klobouk a přejel si rukou po hustých tmavých vlasech.

„Pánové, Joe mi o vás vyprávěl. Že ty jsi Henry Norton? Takže dobře poslouchej, Henry. Jsem tady na ranči už tři dny. Pár lidí o mně vědělo. A není žádný problém sehnat dva chlapy s takovými ostruhami. Co si o tom myslíte, je vaše věc. Ale jedno vám povím. Nepřijel jsem, abych tady vedl nějaké boje. Utekl jsem z domova, abych mohl žít někde v klidu a míru. A toto místo jsem si vybral, chlapče. Jenže jsem se patrně mýlil.”

„To teda jo!” vykřikl Henry Norton. „Joe za náma přišel a povídal,že má parťáka. A měl s sebou dvě stě dolarů ve zlatě. Nikdo si tady nic nekupuje za zlato. Jedině Hoyer.”

„Chceš tím snad říct, že si mě najal Hoyer?”

„Ano, pane. Přesně to chci říct. A myslíme si to všichni, pane! Že jo,Harry?”

„Je to tak,” přisvědčil Harry Tate. „Všechno nasvědčuje tomu, že…”

„Harry Tate, já ti zakazuju, abys na tomto ranči obviňoval člověka,který s tím nemá nic společnýho!” přerušila ho paní Perkinsová. „A tobě, chlapče,zakazuju na kohokoli mířit puškou mýho muže! Dáš to pryč, Henry Nortone?!”

„Ale my jsme přece…”

„Henry! Neodmlouvej! Tak bude to?”

Henry Norton zavrtěl hlavou.

„To se týká nás všech, paní. Jestli je to Hoyerův trik, tak to tady můžeme zabalit všichni. Že je to tak, Harry?”

Harry Tate si hryzal ret. Pak přisvědčil.

„Jestli Hoyer vaše pozemky dostane, tak nemáme přístup k řece, Ann. V tom případě je to naše poslední léto.”

„Řekla jsem, abys ten kvér dal pryč!” rozkázala žena. Otočila se a podívala se ke stáji. „Felipe, můžeš.”

Tohle Henry nečekal. Ve vratech stáje stál muž s puškou. Tvář mu stínilo sombrero. Tak křivé nohy ještě Norton neviděl. Ruce měl ten muž ale klidné. Hlaveň se ani nepohnula a mířila mu přesně na břicho.

„Ann, ty nevíš, co…”

„Zato bezpečně vím, proč blbnete, Harry. Jste Joeovi přátelé. A právě proto bych od vás čekala, že se budete chovat rozumně. Joe si přál mít tohoto muže za partnera. Byla to jeho věc. Měl na to tři dny času.A udělal to, protože věděl, že je to tak správné. A tomu, kdo Joemu nevěří, doporučuju, aby vypadl. To je všechno, co vám k tomu řeknu.”

Paní Perkinsová se otočila k Daytonu Newmanovi. „Budeš tak hodnej, Dayi?”

Newman pomalu sklopil bočnici. Pak kývl na Hamptona Keena. Keene vylezl na vůz. Opatrně mrtvého zvedli a odnesli ho do domu. Žena zůstala na verandě a podívala se na Harryho Tata.

„Slez, Harry. Alice udělá kafe.”

Harry Tate se rozpačitě podrbal za uchem. Pak seskočil z koně a řekl Nortonovi: „Klid, jen klid, Henry.”

DENÍK VIRGILA ST. JOHNA

6. dubna

Jsou nedůvěřiví. Nedaří se mi jim vymluvit, že nejsem Hoyerův člověk. Hoyer se je už několik let snaží vyštvat. Zkoušel to různými triky.Šel nato i po seveřansku. Platí si mazané advokáty. Podplatil soudce, advokáty a porotu aspolkl tři ranče. Jsem na toho Hoyer a zvědavý. I na všechny jeho kumpány. Například na šerifa Patricka Lombarda. Tvrdí se o něm, že je taky Hoyerův člověk, a je to pravděpodobné. Čekáme ho tak zítra v poledne. Pravděpodobné se zatykačem, aby uvolnil místo Hoyerovi. Jenže tak snadné to zas mít nebude. Nemá žádné důkazy. Felipe a jájsme byli celý den na ranči nebo v blízkém okolí. A ony tři dny jsme byli sami. Ti dva vrazi už zatím určitě odjeli z kraje.

Harry Tate, Henry Norton, Hampton Keene a Dayton Newman odjelivečer domů. Zítra se prý vrátí. Paní Perkinsová jim to tedy dala! Hlavně tomu klukovi, který je podle mě docela správný a připomíná mi bráchu Raye. člověk si na něj musí dát pozor. Harry Tate je tvrďas. Za války byl kapitánem a dělal zvěda. Myslím, že mi stále ještě nevěří. Newmana a Keena bych ještě přesvědčil. Ale Tate jim cestou zase něco nakuká.

A co Alice? Jo, to je, hochu, hádanka. Ale jednou snad řekne tolik slov, že z toho bude i věta. Zatím je jako němá. A jak se ten kluk na ni dívá, řekl bych, že o ní sní ve dne v noci.

Žena Pinďu připravila. Vypadá teď, jako by spal. Vedle něj jsou na židli housle. Moc z nich nezbylo.

Pomodlili jsme se a pak jsme zapálili dvě svíce. Jako když tenkrát přinesli domů tátu a máma ho připravovala do rakve.

Zítra přijde kněz. Felipe hned zrána vykope hrob. Hned vedle Jimmyho Perkinse, co před třemi lety zemřel na souchotě.

A teď se, kamaráde, pokus ještě usnout. Asi to moc nepůjde, ale strýc Toby vždycky říkal: O důležitých věcech přemýšlej, až se vyspíš. Strejda Toby… Tomu se to řeklo.

*

Bill Wrangler nemohl usnout. Na pokrývku mu dopadalo měsíční světlo.

Postel vedle něj byla prázdná. Už čtyři roky.

Občas na ženu myslel. Prožili spolu patnáct pěkných let.

Zemřela jedné zimní noci. Venku mrzlo, až praštělo. Vykopat hrob mu trvalo skoro celý den.

Bill Wrangler si vzpomínal na všechno. Mohl by doslova zopakovat,co tenkrát říkal kněz nad hrobem. Byla to hezká řeč. Ann Perkinsová plakala a Pinďa přinesl kytici podzimních květů. Čert ví, kde je vzal, ale vypadaly úplně čerstvé.

I ostatní přišli. Tenkrát jich tu bylo ještě víc.

A s léty jich ubývalo. Teď už chybí i Pinďa Joe Perkins. Chladnokrevně ho zavraždili. Je první, koho takhle odstranili. Před svědky, bez jakýchkoli cavyků, vešli a bum. Dřív vždycky předstírali, že šlo o nešťastnou náhodu. U Tatova syna, u starého Nortona, u mladého Carfielda. A teď už jednají najednou narovinu. Jako by se už nemuseli ničeho obávat. A když si to člověk pořádně prožene hlavou, tak se skutečně nemají čeho obávat. Na Hoyera nemůže nikdo.

Kojoti vyli celou noc a teď přestali. Vítr si pohrával s rezatým vývěsním štítem, na němž byly ještě staré ceny. Od té doby, co Hoyer spolkl oba krámy ve Virginia City, všechno podražilo. On určoval ceny. Kontroloval povoznictví. Transporty se zbožím, které nepatřilo Hoyerovi,byly jednoduše dražší. A tak všichni museli zvednout ceny a lidé kupovali tam, kde bylo levněji.

Jeho zákazníky byli malí rančeři. Jenže na nich skoro nic nevydělal.

Všichni měli u něj dluh. Měsíce a měsíce jim psal na dluh všechno od hřebíků až po cukr a mouku.

Tu a tam přišel někdo z Jeffersu a Cameronu, do Virginia City bylo pro ně příliš daleko. A dokud chodí tihle, tak může dávat místním nadluh.

Kojoti byli zticha. Proč? Že by se někdo v okolí potuloval?

Bill Wrangler ležel a poslouchal. Štít třískal o stěnu domu. Ráno ho sundám, řekl si. Zákazníci se pak diví, jak to, že má jiné ceny uvnitř a jiné ceny venku.

Zaslechl zvuk kopyt.

Povytáhl knot lampy a posadil se.

Někdo přijížděl od jihozápadu, od patnáct mil vzdáleného města.

Mohlo to být takových šest koní, nebo i víc.

Bill Wrangler si natáhl kalhoty, oblékl si bundu a s nechutí strčil nohy do studených bot.

Bylo krátce po půlnoci. Trošku podivná hodina pro zákazníky.

Před několika měsíci si koupil winchestrovku šestašedesátku. Takovou, jakou měl Pinďa.

Byla to lehká a moc šikovná puška. Dostal s ní antilopu na čtyři sta yardů dvěma výstřely a několik prérijních krocanů, z toho dva v letu.

Dodávala mu jakýsi pocit bezpečí a jistoty.

Bill Wrangler vzal lucernu z nočního stolku a sešel dolů. V krámu zase stáhl knot, aby světlo nebylo zvenčí vidět. Postavil lampu na podlahu za pult, šel ke dveřím a otevřel.

Svěží vítr mu zchladil pot na čele. Bylo mu divné, že se potí. Touhle dobou byly už noci chladné a ráno jinovatka.

Přešel ke stáji a stoupl si do stínu přečnívající střechy. Starý hřebec

Lincoln v ohradě zafrkal. Jeden mezek se probudil, zvedl se a třel si hlavu o zeď.

Měsíc osvětloval cestu, která se tu táhla mezi stromy a keři jako nějaká odhozená stuha. O dvě stě yardů dál ji polykal stín dubů a topolů.

A z toho stínu vyjíždělo osm jezdců se dvěma nákladními koňmi.

Podle hromotlucké postavy poznal šerifa Patricka Lombarda. Nad koňmi se třpytilo pár hvězd, vyříznutých z víček konzerv. Jen Lombardova hvězda byla z mosazi. Šerif měl na sobě těžký kabát, který mu sahal až ke třmenům.

Dojeli ke krámu a takových dvacet yardů od Billa Wranglera zastavili.

Lombard se vzpřímil v sedle. Podíval se nahoru k oknu.

„Wranglere, vstávej! Přijela návštěva!”

Jeden pomocník se zachechtal. Ten odporný a slizký smích patřil Timothyho nevlastnímu bratru Slimu Hoyerovi.

„Ten je vděčnej za každej cent,” řekl Slim.

To si teda piš, že jsem, pomyslel si Bill Wrangler. A mezi půlnocí a snídaní stojí každej drink dvakrát tolik.

Ozval se výstřel a Bill Wrangler už nemusel ráno sundávat Štít. Sletěl ze stěny a přistál mezi koňmi, kteří zděšeně uskočili.

Bill Wrangler počkal, až jezdci koně zklidní, a pak vykřikl:

„Novej štít mě ve Virginia City přijde na dva dolary, šerife. A přesně tolik mi dluží ten, co ho sestřelil.”

Muži se překvapeně otočili.

„To jste vy, Wranglere?” zeptal se šerif Lombard. Hned si uvědomil, jak hloupá je to otázka, a opravil se: „Nemusíte se schovávat, Wranglere, tak jsem to myslel.”

„Myslel - nemyslel,” ozval se Wrangler ironicky. „A já si zas myslím, že je lepší se zdekovat, když se tady střílí a nikdo neví proč.”

„Mysleli jsme, že spíte.”

„No, čas by na to byl,” zavrčel Wrangler. „Co tady chcete?”

, James Boone povídal, že zabili Joea Perkinse. Tady v tomhle krámu.

„A to mi kvůli tomu sestřelujete tabuli?”

„Poslyšte, Wranglere, já sice nevím, proč jste tak nevrlej, ale nestavte zákonu do cesty překážky.”

Lombard, napůl Ir a napůl Francouz, vystudoval čtyři semestry a složitým vyjadřováním se snažil uplatnit své částečné vzdělání.

Když na to Wrangler nic neřekl, pokračoval:

„Tak co, Wranglere? Nemyslíte si, že váš odmítavý postoj, jenž má dozajista původ v antipatiích k nejzasloužilejšímu občanu našeho okresu, nijak nenapomáhá vyšetřování tohoto závažného zločinu, nýbrž mu zcela zjevně brání? Na vašem místě bych…”

„Lombarde, k věci,” přerušil ho Wrangler. „Co chcete?”

„Informace.”

„A hlavně něco proti nastydnutí!” vykřikl Slim Hoyer. „Otevři to kasino!”

,Pro mě za mě si můžete tady vedle hajzlíku udělat oheň a ohřát se,”

prohlásil Bill Wrangler ironicky.

„Heleďte, Wranglere, jestliže mi někdo brání ve výkonu služebních

povinností, tak dovedu být zatraceně nepříjemnej,” řekl Patrick Lombard.

„Nejeli isme dvacet mil, abysme se tady škorpili jako nějaký školáci.”

„Kdo zaplatí ten štít?”

„Byly na něm dva roky starý ceny,” řekl jeden pomocník. „Už byl stejně nanic.”

„Hele, synku, na mým domě nebo v něm není nic, co by bylo tak bezcenný, že byste si to mohli rozstřílet! Dva dolary, šerife! Dokud neuhradíte škodu, tak je zavřeno, a informace dostanete až za kuropění! Jasný?”

„Městská pokladna vám to zaplatí. Stačí, když se dostavíte na úřad

a vyplníte formulář. Pak…”

„Dva dolary, Lombarde! Zaplatíte rovnou teď a městská pokladna ušetří ještě náhradu za cestu do Virginia City a zpět a za ušlý zisk. A zato, co bych musel zaplatit notáři, aby mi poradil a vyplnil formulář. Řekl bych, že by to město přišlo určitě na víc než deset dolarů, nehledě na to,že by si vás, šerife, ještě zavolali na kobereček.“

Někdo z jezdců se uchechtl. Slim Hoyer se zasmál, ale nic neřekl. Šerif nakonec přikývl. Takový projev od Wranglera nečekal.

„Dobře, dostanete dva dolary.“

Teprve teď byl Wrangler spokojen. Ne proto, že by mu ty dva dolary nějak zvýšily životní úroveň, ale proto, že Lombardovi a Hoyerovi ukázal, kdo je na tomto pozemku pánem.

Wrangler vystoupil ze stínu. Držel winchestrovku s nataženým kohoutkem.

„Co to má bejt?“ zavrčel Lombard.

„Bezpečnostní opatření“usmál se Bill. „Když člověk žije na takový samotě, tak si musí dávat na noční jezdce pozor, ne?“

„Přece jste viděl naše hvězdy a poznal jste mě, Wranglere.“

„Už jsem poznal lumpy, kteří si nasadili hvězdy, aby nebyli za jasný noci tak nápadní.“

„To byla síla“ řekl jeden z jezdců. „Ten chlap si už o něco koleduje,Pate.“

„Jestli se ti to, synku, nelíbí, tak si jeď na šnaps klidně někam jinam,“

odpověděl Bill Wrangler, vešel na verandu a otevřel dveře. Už si jich nevšímal, šel za pult a vytáhl lucernu. Winchestrovku si odložil pod pult,aby ji měl nadosah ruky.

Jako první vešel Lombard s Hoyerem. Tři z jezdců byli určitě Hoyerovi honáci. Ostatní neznal, ale ve městě bylo dost a dost chlápků, kteří vzali jakýkoli kšeft, jen když jim Hoyer zaplatil.

Obsadili dva stoly.

„Whisky“ objednal Hoyer. „Pro všechny.“

Kdo platí, ten přikazuje, pomyslel si Bill Wrangler. Hned mu bylo jasné, že tuhle výpravu vede Slim Hoyer a ne Lombard. Zřejmě na přání Timothyho Hoyera.

Slim Hoyer byl muž, kterému nijak zvlášť nezáleželo na nějaké pověsti váženého a seriózního obchodníka. Oblast jeho činnosti začínala tam, kde se bratříček Tim bál, aby si nezašpinil ruce. Byl to míšenec se vzpomínkami na těžké mládí v baráku trapera francouzského původu,o nějž se více či méně staraly Indiánky a kolem kterého se ustavičně motaly podivné existence, z nichž obchodníci s kořalkou nebo se zbraněmi nebyli ještě ti nejhorší. Byl rád, že má za nevlastního bratra Tima, který chápal jeho styl života a dopřával mu svobodu, na jakou byl Slim jako syn Indiánky a trapera zvyklý.

Život s bratrem mu dával možnosti, k jakým se lze dostat jen s penězi. A od té doby, co se starý Hoyer zamiloval do mladé a hezké Indiánky a vzal si ji k sobě, měl Slim peněz víc než dost.

Slim, kterému se říkalo taky Indiánskej, si sundal klobouk a odhodil si černé vlasy z celkem sympatického obličeje. Oči měl tak trochu šikmé a pleť do bronzova. Oblečen byl prostě, ale kolt měl vykládaný stříbrem a zlatem. Stál určitě tolik, kolik vydělá kovboj za rok. Prý s ním už zastřelil čtyři muže. Samozřejmě v sebeobraně.

„Rád bych vás upozornil na to, že od půlnoci jsou veškeré nápoje

a veškeré zboží jen s přirážkou. A než se nad tím začnete rozčilovat, tak vězte, že to platí pro všechny, co mě v noci vytáhnou z postele.”

„Jen to moc nepřeháněj, Wranglere!” řekl jeden, kterého Bill neznal. Znělo to jako pohrůžka, ale Wrangler se jen pousmál.

„Vzal jste si na tuhle výpravu pěkný mlaďochy, šerife,” konstatovala otevíral láhev.

„To je fajn, že jdete k věci, Wranglere“ řekl Lombard, kterého už trochu dráždila Wranglerova útočnost. „Rád bych vám položil pár otázek.”

„Nevyslýchal jste už Jamese Boona?”

„To jo. Ale byl z toho trošku mimo a jeho výpovědi neskýtaly žádný

základ pro vyšetřování nebo pro zatčení pachatelů. Pan Boon například

vypověděl, že Joe Perkins měl dvě stě dolarů ve zlatě, které mu pachatelé odcizili, a že Joe Perkins si zrovna zpíval nějakou písničku, co si sám složil, a že ho přitom zastřelili. Proč měl Perkins takovou radost, to Boone nedokázal říct. Domníval se, že pan Perkins třeba něco prodal.”

„Jo? On se domníval? No a kde vás tlačí bota, šerife?” zeptal se

Wrangler ironicky. Postavil na stůl skleničky a doprostřed láhev. „Poslužte si, pánové. Láhev stojí normálně pět dolarů. Noční přirážka dělá dva dolary. Takže mi, šerife, dlužíte sedm dolarů.”

„Tohle je lichva! Wranglere, já vás můžu klidně…”

„Jen klid, klid, šerife. Sice jste skoro študovanej chlap, ale já moc dobře vím, co smím a co ne. Taková obvinění by vás mohla přijít draze.Určitě si ještě vzpomínáte na pana Hollowaye, co má kancelář v Heleně a je jeden z nejlepších právníků v tomhle státě. Určitě by se zaradoval,kdyby mohl vyvolat proces proti vedení okresu a zejména proti vám, šerife. Pak byste byl nejslavnějším chlapem v Montaně.”

„Ten chlap mě už…”

„Synku, jestli se nebudeš chovat slušně, tak poletíš,” přerušil Wrangler mladíka se špinavým límcem a s obličejem, který si přímo říkal o pár facek.

„Wranglere, já už toho…”

„Drž hubu, Jeffe!” řekl Hoyer.

„Hele, Slime, já bysem mu stejně…”

„Drž hubu, Jeffe. Nejsme žádná tlupa, ale výprava. Víme, co se sluší a patří, a protože jsme ve službách zákona, tak budeme zdvořilí. Šerif ti samozřejmě těch sedm dolarů zaplatí.”

„Tak to vidíš, synku,” usmál se Wrangler. „Rozumní lidé se nehádají kvůli maličkostem. Mohu vás, šerife, hned zkasírovat? Ať to máme za sebou a můžeme se věnovat zábavě.”

Lombard se krátce podíval na Hoyera a v očích měl výčitku: Jak to,že si tady hraješ na šéfa? Neřekl však nic, příliš dobře věděl, že takovéto spory by zkalily přátelské vztahy mezi Hoyerem a zákonem. Ostatně Hoyer mu dával vydělat víc, než dostával jako šerif. Mnohem víc než těch šedesát dolarů měsíčně.

Lombard zaplatil.

„To by bylo, Wranglere. A teď chceme slyšet, co se tady dneska odpoledne vlastně stalo.”

„Včera, šerife. Noční přirážku mám přece až od půlnoci.”

„Víte dobře, jak to myslím,” odpověděl Lombard netrpělivě. „Tak nám vyprávějte. Pěkně od začátku. A pokuste se vzpomenout si na detaily, které vám možná mohou připadat nepodstatné, ale mohou mít značný, ba přímo nesmírný význam. Chtěl bych vás upozornit na to, že vedení okresu může na zločince vypsat i odměnu. A ta bude vyplacena tomu,jehož informace povedou k dopadení pachatelů. Nechceme, aby tady zase vládl zločin, který jsme z těchto končin vyhnali ve čtyřiašedesátém po popravě Franka Parrishe, Boona Helma, Haze Lyonsc a Jacka Gallaghera.”

„Na hřbitově jsou ale i méně staré kříže, šerife.”

„Lidi umírají denně, Wranglere. Za to už zákon nemůže. Ale zločin tady nestrpíme. Za žádných okolností nelze připustit, aby mírumilovní občané, což Joe Perkins nade vši pochybu byl, byli vražděni. Doufám, ženám pomůžete je dopadnout.”

Bill Wrangler se usmál.

„Vrahy i ty, kteří je poslali, šerife. Rád bych viděl, až se ti praví budou houpat na šibenici!”

Wrangler po očku koukl na Slima, ale ten dělal jakoby nic. Dopil druhou sklenici a nalil si potřetí.

„Tak povídejte, Wranglere, a pěkně popořádku.”

„Moc toho není. Joe sem přišel a povídá, že má narozeniny. Vzal si housle, zahrál tu svou, a když měl za sebou první sloku, tak přišli ti dva a odbouchli ho. To je všechno.”

„Dva byli? Dobrá. Povídali něco?”

„Zeptali se ho, jak se jmenuje. On že Perkins. A pak střelili.”

„Takže můžem, Wranglere, předpokládat, že ti dva byli cizinci a znali Perkinse jenom podle jména, co?“

Wrangler pokrčil rameny. „Byli to Texasani,” řekl.

„Skvělé, Wranglere. To je báječné. Říkáte Texasani, ale tady žádní nejsou. Ve městě není ani jeden cizinec, natož Texasan. Tím je tedy dokázáno, že jde o cizince, kteří znali Perkinse jménem a z jakéhosi neznámého důvodu ho zastřelili.”

„Sebrali mu dvě stě dolarů ve zlatě,” řekl Wrangler.

„Takže oni věděli, že má peníze? Perkins by přece každému na potkání, a zvláště ne cizinci, nevyprávěl, že má kapsy plné zlata. Ti chlapi seto museli od někoho dozvědět. Tomu člověku budeme říkat zatím pan X. No a kdo je ten pan X?”

„Kdybych teď řekl, co si myslím, tak se asi podivíte, šerife,” řekl Wrangler sarkasticky.

„A co si myslíš, Wranglere?” vyjel na něj Hoyer.

„Klídek, Hoyere,” řekl Wrangler a opřel se o pult. „Já za druhý nemyslím. Z toho nic nekouká.”

„Tak se drž věci, sakra!”

„Co se tak čílíš?” zasmál se Wrangler. „Pokusme se vypátrat, kdo je ten pan X, šerife. Řekl bych, že je to někdo, kdo má dvě stě zlatých dolarů v hotovosti.”

„Dobře, Wranglere. A ten člověk ty peníze dal Perkinsovi. Zač? Nato se dá snadno odpovědět. Za půdu. Za Perkinsův ranč a pozemky, co k němu patří. James Boone povídal, že Perkins mluvil o nějakém parťákovi. Předpokládejme tedy, že ten parťák je pan X. Dal Perkinsovi peníze. Perkins jel sem, aby vám tu novinu řekl. Pan X poslal dva chlapy,aby mu těch dvě stě dolarů přivezli zpátky. Ony jsou to docela slušné peníze.

Lidé, kteří byli zatím ještě jen v pozadí, ale určitě jsou s panem X ve

spojení, Perkinse sledují a odprásknou ho jako vzteklého psa. Proč? Pak budou ranč i pozemky patřit jenom panu X. Je to tak?”

„Jenom si říkám, proč mi to, šerife, vyprávíte,” odpověděl Wrangler.

„To je úplně jednoduchý, Wranglere. Narazili jsme na dva chlapy a jednoho jsme zastřelili. Druhý nám utekl.”

„Vy jste ty dva vrahy…?” Nedořekl, zasmál se, sáhl do regálu po láhvi a napil se.

„To není k smíchu, Wranglere. Ten chlap, co jsme to do něj naprali,žil ještě dost dlouho, aby mohl vypovídat. Je to skutečně Texasan. A chtěl ulevit svému svědomí, a tak nám řekl, kdo ho poslal. Ten muž se jmenuje Virgil St. John a už tři dny bydlí na Perkinsově ranči. Je Texasan a za dvě stě dolarů si koupil spoluvlastnictví. Jeho lidé jenom čekali,až jim dá znamení. A to se stalo dneska odpoledne “

„Včera odpoledne, šerife.”

„Tak dobře, Wranglere.“ Lombard se naklonil přes stůl. „Asi jste si

v té tmě nevšiml, že venku jsou ještě dva nákladní koně a na jednom je uvázaná mrtvola toho chlapa. Budete tak laskav a budete ho identifikovat?“

Bill Wrangler si skousl ret. Tohle nečekal A mátlo ho to. Měl svoji vlastní teorii a v ní hrál hlavní úlohu Timothy Hoyer. Virgila St. Johna neznal. To je divné jméno, pomyslel si. Nedařilo se mu přizpůsobit senové situaci. Potřeboval by na to čas a klid. Všechno si ještě znovu promyslet.

„Pojďte se na něj prosím podívat,“ řekl Lombard a vstal. „Není to nijak krásný pohled, ale myslím, že vy něco vydržíte.“

Bill Wrangler rozsvítil druhou lucernu a vyšel s Lombardem do noci.

Za nimi Slim Hoyer.

Mrtvý ležel na menším koni zabalený do pláště a celty.

Bill Wrangler pochopil, proč si mrtvého prve nevšiml. Mrtvola byla k sedlu přivázaná tak, že z určité vzdálenosti připomínala normální balík s proviantem.

„To je ten mladší,“ řekl Wrangler tiše. „Panebože,ten ale vypadá!“

„Bránil se jako divej.“

Wrangler přikývl.

„Poznávám ho.“

„Dosvědčíte to i před soudem?“

„Ano, Lombarde,“ řekl a otočil se. V té chvíli věděl, že tady něco nehraje.

Toho mladíka v podstatě rozstříleli jako řešeto. A Lombard ještě před chvílí povídal, že ten kluk žil dost dlouho na to, aby mohl vypovídat.

Wrangler se zastavil, prudce se otočil a otevřel ústa. Lombard a Hoyer na něj koukali.

„Děje se něco, Wranglere?“ zeptal se Hoyer.

„Ne. Nic, nic.“

Vrátili se do krámu. Bill Wrangler zhasl lucernu a postavil ji na pult.

„Co bude teď, Lombarde?“

„Sebereme toho St. Johna.“

„Na Perkinsově ranči?“

„Jo. Mrtvého jste identifikoval, takže všechno je jasné. Doufám, že u soudu budete svědčit.“

„Bylo tady pět mužů, kteří viděli pachatele, šerife. Proč zrovna já?“

„Jste při cestě, Wranglere. Proto.“

Wrangler přikývl. Tak to jste si vybrali špatnýho svědka, kamarádi,řekl si. Ještě budete mrkat na drát.

Za hodinu byl Wrangler na Perkinsově ranči. Jel starou indiánskou stezkou, která byla o míli kratší než vozová cesta vedoucí podél potoka.

Psi se rozštěkali.

U kůlny zavrzala vrata. Jinak se zatím nedělo nic. Bill Wrangler zůstal v sedle a olízl si vyschlé rty.

„Ann! To jsem já, Bill!”

V ranči se rozsvítilo. Pak se u okna ukázala ženská postava.

„Bill? Uprostřed noci?”

„Máš tady nějakýho cizince, Ann. Jmenuje se Virgil St. John.”

„To mám. Co se stalo, Bille?”

„Musím s ním mluvit.”

„Tady jsem, pane!” ozval se hlas ze stínu u kůlny. Muže vidět nebylo. Bill Wrangler popojel blíž.

„St. John?”

„Jo!”

„Jede sem šerif Lombard se sedmi muži. Dostali jednoho z těch vrahů.”

„A co já s tím mám společnýho?”

„Lombard povídal, že ten chlap mluvil a že prý patří k vám a vy jste mu dal příkaz, aby Joea zabil.”

Chvíli bylo ticho. Pak muž vyšel ze stínu. Byl ve spodkách, opasek měl přes rameno a revolver v ruce. Měsíc mu ozařoval úzkou, ostře řezanou tvář.

„Nechápu, pane. Jsem tady sám. S přítelem. Jinak tady neznáme nikoho.”

„To jsem si myslel!” zavrčel Bill Wrangler. „Nevím, jak se tahle hra hraje, ale je mi jasny, že pravidla určuje Hoyer. Máte asi půl hodiny času. Já to vzal zkratkou. Na vašem místě bych si pospíšil.”

„Podívejte se, pane, nechápu, co to má znamenat, a nemám v úmyslu zdrhat. Třeba byste mi mohl vysvětlit…”

„Můžu vám vysvětlit jen to, že vás a vašeho přítele rozstřílej na cucky. A když se vzdáte, tak vás odbouchnou na útěku. To je jediný, co vám můžu s určitostí říct, pane.”

Z domu vyšla Ann Perkinsová a Alice. Děvče bylo oblečeno. Žena se halila do vlněné přikrývky.

„Rozsviť,” řekl Virgil St. John do tmy.

Felipe něco Španělsky zabrblal. Pak čímsi zarachotil.

„Zdálo se mi o Juanitě, která po mně pláče. Svatá matičko guadelupská, tady u těch Yankeeů se nedá ani v klidu snít!”

Felipe vyšel s lucernou a zavěsil ji na trám. Uklonil se před oběma ženami a omluvil se za nadávku, kterou předtím zabrumlal a jíž tak jako tak nerozuměly.

Bill Wrangler slezl z koně.

„Nevím, o co tady jde, Ann. Ale Lombard, Slim Hoyer a šest pomocníků jsou na cestě sem. Stavili se u mě a musel jsem identifikovat toho zastřelenýho. Byl to jeden z těch vrahů. Lombard tvrdí, že ten kluk ještě mluvil a řekl vaše jméno, pane.”

Alice o krok ustoupila. Žena se podívala na Virgila St. Johna.

„Pak by Henry Norton a Harry Tate měli pravdu, pane St. Johne.”

„Jsem tady s Felipem sám, paní.”

„Já mu věřím, Ann,” řekl Wrangler. „Ten kluk nemohl mluvit. Rozstříleli ho na kusy.”

„Pak Lombard nemůže…” vydechla Alice.

„Jen si nemysli, holka,” zavrčel Bill Wrangler. „O tom nemáš ani páru. Oni vás nechtěj zatknout, St. Johne. Chtějí jenom, aby to nakonec bylo podle tý jejich báchorky. Proto přijeli nejdřív ke mně. Jéžiš! Tak jeto! Věděli, že pojedu tou zkratkou. Všechno si naplánovali. Spíš to naplánoval Timothy Hoyer. Slim dělá jen to, co mu bratr řekne. A Lombard je Hoyerův člověk.”

Bill Wrangler se poděšeně rozhlédl, jako by každým okamžikem čekal palbu z pušek a revolverů. „Musíte zmizet, St. Johne. Hned!”

Virgil St. John nechápavě zavrtěl hlavou. Myšlenka stíhala myšlenku a v hlavě měl stále větší zmatek.

„Moment, pane,” řekl, „stále ještě nechápu, co se mi tady snažíte vysvětlit.”

„Teď už je to jednoduchý, St. Johne. Ten kluk, co mi ho ukázali, byl skutečně jeden z těch vrahů. Jenže ti dva byli Hoyerovi lidé, a když splnili svůj úkol, hoděj se mu už jen jako mrtví. Ani bych se nedivil, kdyby brzy dostali i toho druhýho. Pochopitelně mrtvýho.”

„Pane Wranglere, o tom, že budeme hospodařit společně, nevěděl nikdo jiný než lidi, co jsou tady na ranči.”

„A Pinďa.”

„Ten v poledne odjel za vámi.”

„Do krámu přijel až ve čtyři.”

Wrangler se otočil k Ann. „V kolik přesně odjel?”

„Krátce po poledni.”

„To je ono!” zvolal Wrangler. „Ke mně by mu to trvalo tak půldruhé hodiny…”

„Snad tím nechcete říct, že by Hoyer všechno naplánoval za dvě tři hodiny. I kdybychom připustili, že se Joe někomu svěřil, tak by to nestačilo na to, aby někdo Hoyera informoval a…”

„Nevíme, co se za ty dvě až tři hodiny stalo, St. Johne. Třeba byl Hoyer připraven. Třeba už dávno věděl, co se děje. Třeba má mezi námi fízla. Třeba mu stačilo jenom počkat na příhodný okamžik.”

„To si neumím představit,” namítla paní Perkinsová. „Kdo by ho asi informoval? V posledních dnech se tady u nás nikdo nestavil. Nikdo.”

„Ann, jestli teď budeme dlouho přemýšlet, pak ranč bude mít nového pána, ale tím rozhodně nebude St. John. Na to se můžete spolehnout.”

Virgil St. John mávl rukou. Podíval se na Wranglera.

„Riskoval jste, abyste varoval cizince, o němž ani nevíte, jestli skutečně není vrahem. Proč to děláte?”

„Kvůli Hoyerovi,” odpověděl Wrangler. „V tomhle má prsty on. Poznal jsem to. A je to poprvé, co znám pravidla, dřív než se začne hrát.Rozumíte, St. Johne?”

„Tate, Norton a možná ani ostatní s vámi souhlasit nebudou, Wranglere.”

„Vím. Ale brzo poznají, že mám pravdu.”

„A co si od toho, Wranglere, slibujete? Proč si myslíte, že do téhle hry vstoupím? Proč už neutíkám, když by to bylo to nejrozumnější, co bych mohl udělat?”

„Přijel jste zdaleka. A určitě ne proto, abyste tady válčil. Ale nevěřím, že budete utíkat podruhé.”

Jestli to Virgila St. Johna překvapilo, pak své překvapení nedal nijak najevo. V tváři se mu nehnul ani sval. Přimhouřil oči.

„Dobrá, Wranglere,” řekl. „Dejme tomu, že máte pravdu. Dejme tomu, že Hoyer chtěl, abyste mě varoval. Teď mi řekněte, jaký bude jeho další krok.”

„Přepadem ze zálohy.”

„Kde?”

„Čertví. Možná obklíčí ranč.”

„Přijedou od západu, co?”

„Snad. Ale možná i přes pastviny, kdybyste náhodou prchal po indiánské stezce.”

„Aha.”

Virgil St. John řekl Felipemu Španělsky, že se rozdělí. Felipe se ušklíbl.

„Co mám dělat, amigo?”

„Dívej se a poslouchej, Felipe. Za svítání se setkáme u Wranglerova krámu.”

„A Wrangler?”

„Ten se nemá čeho bát. Potřebují ho jako svědka.“

„Nezapomeň, že vrahy vidělo ještě pět dalších,” namítl Felipe. „Když

zjistí, že Wranglerovo varování nebylo k ničemu, pak ho už nebudou potřebovat. Panenko mexická, proč musíš strkat prsty do pánve, kde není nic k jídlu? Dvě stě dolarů je v tahu. Ale je to pořád lepší než spálený prsty.”

„Zůstaneme, Felipe.”

„Kvůli tý holce, příteli?”

„To je hloupá otázka, Felipe.”

„Myslíš?” zeptal se syn Apače a Mexičanky.

„Neškleb se tak blbě!” vyjel na něj St. John. „Zůstaneme proto, že už toho mám plný zuby pořád utíkat z místa na místo. A všude je to přitom stejný!”

„Tak se vrátíme domů. Radši budu viset tam než v Montaně.”

„Proč se chceš hádat? Pověsili jsme černýho Yanka a ujeli jsme. Dohodli jsme se, že potáhneme zajeden provaz, ať se děje, co se děje.”

„To byla taky pěkná blbost, ta naše dohoda. Nejradši bych si dal pár facek.”

„Tak si nafackuj. Nikdo ti v tom nebrání.”

„Radši si dám jednu přes nos. Není to tak nápadný.”

Usmál se a otočil se k ženám. „Přítel chce zůstat, protože se mu líbí,”

řekl hrdelním hlasem.

„Kdo komu?” zeptala se paní Perkinsová a trochu zrudla.

„Jemu ranč,” vysvětlil Felipe a potají šťouchl do St. Johna. Pak zmizel v kůlně. Za minutu byl zase venku se svými věcmi a vlekl je k ohradě. Osedlal si koně a naložil ho.

„A co s Mulim?” zeptal se.

„Necháme ho tady,” rozhodl St. John. „Ostatně jsme spoluvlastníci tohoto ranče, když paní Perkinsová převezme slovo svého muže.”

„Jak dlouho si budete přát, pane St. Johne,” řekla žena vážně.

„A ještě dnes v noci to sepíšu. Ale k ničemu vás to nezavazuje. Nikdo po vás nemůže chtít, abyste tady bojoval za něco, co se vás vlastně netýká.”

„Kdybych sem nebyl přijel, byl by Joe Perkins ještě naživu a…”

Nedořekl. Vyštěkl výstřel z winchestrovky. Kulka se zakousla do kůlny. A pak zaslechli šerifa Lombarda:

„Ani hnout! Ranč je obklíčen!”

„Panebože,” vyjekla Alice. „Je pozdě!”

Bill Wrangler zaklel. Podíval se na St. Johna, který ztuhl a nehýbal se.

„Já to věděl,” zachraptěl.

„Paní, vezměte lucernu a postavte ji na zem vedle St. Johna. Dva kroky od něj, prosím!” zavolal Lombard. „A moc se k němu nepřibližujte!Je nebezpečný!”

Muže nebylo vidět. Lombardův hlas vycházel odněkud z křovin.

„Co teď?” zeptala se bezradně paní Perkinsová.

„Udělejte, co říká,” řekl Virgil St. John. „Nic jiného nám teď nezbývá.”

Paní Perkinsová šla ke kůlně, postavila se na špičky a sundala lucernu. Když se vracela nazpátek k místu, kde stál Bill Wrangler s Alicí a St. Johnem, náhodou zastínila lucernu, takže Felipeho nebylo vidět. Míšenec reagoval okamžitě. Vyskočil na koně, kůň zařehtal a prudce se rozjel.

Míšence vidět nebylo. Visel na druhé straně koně a hrdelními výkřiky ho hnal pryč.

Když zarachotily první výstřely, kůň přeskočil ohradu a dopadl do houštiny, která se táhla asi sto yardů mezi ohradou a řídkým lesíkem.

Pak už koně nebylo vidět.

„To je učiněný ďábel,” řekl Bill Wrangler skoro nábožně. „Ujel jim “

Virgil St. John na to neřekl nic. Díval se na muže vystupující z křovin. Bylo jich sedm.

„Toho druhýho dostaneme taky,” řekl jeden z nich.

Blížili se s puškami u boku. Lombard namířil na St. Johna brokovnicí.

„Pusť ten kolt, Texasane,” přikázal.

Virgil St. John pustil kolt a sundal si opasek z ramene.

„Ty jsi St. John, co?” zeptal se Lombard. „Virgil St. John?”

„To je snad zbytečná otázka,” zavrčel Wrangler. „Víte přece jasně, že tentomuž…”

„Nepleťte se do toho, Wranglere,” okřikl ho St. John. „Klid.”

„Heleme se, mluvěj spolu jako dva kámoši,” řekl jeden z mužů.

„Tohle nám budeš muset vysvětlit.”

„A pořádně, Wranglere. S náma totiž není žádná sranda,” řekl Slim Hoyer.

„Čekali jste, že St. John bude střílet, co?” řekl Wrangler ironicky.

„Ale někteří lidi nejsou tak hloupí, jak se čeká. Lombarde, teď máte zajatce, kterého pěkně v pořádku dopravíte do basy. Já na to dohlídnu.”

Wrangler se otočil k St. Johnovi. „Vím, co dělám. Do města pojedeme společně.”

„Poslyšte, Wranglere,” vyjel na něj Lombard. „Co si to o nás myslíte?”

„Nic, šerife. Ale možná by někomu udělalo radost, kdyby se tento muž pokusil o útěk a pak se do Virginia City nedostal živ. Tenhle trik já znám. Takže tu radost vám nedopřeju. Bude ho obhajovat Holloway.

I kdybych se kvůli tomu musel tak zadlužit, že mi nebudou patřit ani vlasy na hlavě.”

Hoyer chtěl něco říct, ale Lombard ho zarazil.

„Wranglere, bude nám potěšením, když nás budete doprovázet.Ostatně jste přispěl k tomu, že ten druhý ujel. Je to napomáhání k útěku, Wranglere. Víte, co to znamená?”

„Vím jenom to, že si to někdo představoval mnohem jednodušeji,

Lombarde. A jestli si nedáte setsakramentský pozor, tak okres bude brzo potřebovat novýho šerifa.”

„To mi snad vyhrožujete, Wranglere?”

„Mně je jedno, jak si to vysvětlujete,” vyštěkl Wrangler. „Ale tohle vám nevyšlo a někdo bude zuřit, že, Slime Hoyere?”

Než stačil šerif zakročit, vrazil Hoyer Wranglerovi hlaveň winchestrovky do krku. Wrangler ani nehlesl a padl k zemi.

„To by snad už stačilo!” vykřikla paní Perkinsová. „Jak si to, šerife,vlastně představujete? Nejdřív se tady střílí, pak se surově mlátí neozbrojení muži. Seberte své pomocníky a zmizte odtud! Tento ranč je stále ještě na jméno Perkins. A pan St. John je stále ještě rovnocenný partner. Je vám to jasné? Nikdo tady nemá právo střílet nebo něco rozhodovat. Vypadněte, než popadnu Joeovu pušku!”

Lombard k ní přistoupil.

„Omlouvám se za svého pomocníka, paní.”

„Lombarde, nemáte právo sem vpadnout a dělat si tady, co chcete.

V domě leží můj muž. Mrtvý! Zavražděný! Postarejte se, abyste dostal ty vrahy, a nás nechte na pokoji. Nemáte právo zatýkat pana St. Johna. Nemáte pro to ani důvod.”

„Tak to se pletete, paní Perkinsová,” namítl chladně Lombard. „Jednoho z těch vrahů jsme dostali. A když umíral, tak nám řekl jméno toho,kdo mu zaplatil…”

„Lžete, Lombarde! Vím, že jste zastřelili nějakého muže…”

„Nerozčilujte se, paní,” uklidňoval ji Virgil St. John. „Všechno se vyjasní. Nebojte se.”

Pochopila, co jí chce naznačit, a přikývla. Šlo o Wranglerovu bezpečnost. Jestli si uvědomí, že jejich trik prokoukli, pak na zpáteční cestě do Virginia City budou dva mrtví. Jednoho zastřelí na útěku, druhého omylem, nebo to udělají tak, že ho zastřelil ten první. Přijde na věc.

„No tak, St. Johne. Máte přece rozum a vidíte, že jste v bezvýchodné situaci.”

„Tak nějak, šerife,” usmál se Virgil St. John. Natáhl ruce. „Určitě máte želízka.”

Lombard přikývl. Vytáhl je a sevřel je Texasanovi kolem zápěstí. Toby bylo.

„Co je to za chlapa, co ujel?”

„Felipe.”

„Felipe a co?”

„Nic a co. Je to napůl Mexičan a napůl Apač, pokud vám to, Lombarde, něco říká. V noci je v té správné formě. A když šírá, tak to je jeho nejlepší doba. Moc dobře si pamatuji na to, jak Felipe vytáhl svou nevlastní sestru z tlupy třiceti Komančů a ještě si přinesl třináct skalpů.Možná vás mělo vyjet víc, šerife. Na vašem místě bych počkal, až bude den.”

Hoyer se zasmál.

„Ten chlápek ví, že pak dostaneš první kulku ty, Texasane, a proto si dá radši pozor.”

Lombard souhlasně přikývl.

„Vyrazíme hned. Je mi líto, paní, ale dostal jsem od státního návladního povolení, abych tento ranč až do vyjasnění celého případu dočasně obsadil. Nechám vám tady Johna Leache a Earla Dolana. Je to i ve vašem zájmu, paní. Musíme počítat s tím, že se někteří ze St. Johnových kompliců mohou vrátit a mstít se. Nebo i z jiného důvodu. Takoví se nezastaví ani před ženou a…”

„Mlčte, šerife!” přerušila ho paní Perkinsová. „Je mi z vás nanic!”

Lombard zbrunátněl, ale než se vzmohl na odpověď, ozval se Wrangler. Nejdřív zasténal, popadl se za krk a převrátil se na bok. Alice sek němu sklonila.

„Strýčku Bille! Odvážejí St. Johna! Musíš jet s nimi!”

„Nech ho bejt!” okřikl ji Hoyer. „Nepotřebujeme ho!”

Postrčil St. Johna hlavní. „Kupředu, Texasane. Seber si svý sakypaky. Jedeme.”

Alice přiběhla s vědrem vody a vylila ho na Wranglera. Zatímco se probíral,

St. John si z kůlny přinesl ty nejnutnější věci. Po celou dobu ho hlídal Hoyer.

St. Johnovi se přesto podařilo nepozorovaně zastrčit mezi prkna jakýsi sešit vázaný v černé kůži.

Asi půl hodiny po prvním výstřelu vyrazil šerif Patrick Lombard s pěti muži do Virginia City. Dva zůstali na ranči. Byli to Hoyerovi honáci. Jeden z nich měl střežit ranč, druhý kůlnu.

Ženy zůstaly stát na dvoře. Bill Wrangler nakonec přece jen vyjel. Předtím dlouho hovořil s paní Perkinsovou a nakázal jí, aby neprodleně informovala okolní ranče. Nesmí jim však říci, že Lombard udělal chybu. Wrangler počítal s tím, že někdo z nich může donášet Hoyerovi.

„Kdo?” zeptala se paní Perkinsová. „Všichni jsou na tom přece stejně špatně jako my.”

Bill Wrangler pokrčil rameny. Tate, Boone, Keene, Norton nebo Newman? To nevěděl.

Hoyer jel v čele. Míšenec to tady znal jako své boty. Navíc mohl vytušit nebezpečí mnohem dřív než ostatní.

Lombard se přesto necítil ve své kůži. Virgil St. John, který jel mezi ním a pomocníkem Jackem Western, se tvářil až příliš sebevědomě. Pohvizdoval si a kolébal se do rytmu svého koně.

„Nech toho hvízdání,” ozval se za chvíli Hoyer.

Virgil St. John začal místo toho pobrukovat.

„Zavři už konečně klapačku, Texasane,” zavrčel Jack West.

„Jste nervózní?” zeptal se Virgil St. John.

„Bručíš si tady tu zatracenou povstaleckou jižanskou písničku,” řekl West. „To jste nedostali už dost na rypák?”

„Míň než vy,” odpověděl Virgil St. John a předsevzal si, že jim nedá pokoje.

***

Alice našla sešit. Schovala ho pod sukně a odnesla ho do své světnice. Tam si ho přečetla. Některé stránky ji přímo vyděsily. Mnohé si pře-

četla dvakrát. Pak otevřela sešit u poslední popsané stránky, přinesla si

pero a inkoust a pokračovala:

DENÍK VIRGILA ST. JOHNA

7. dubna

Přečetla jsem si všechno. A proto vím, že muž, kterému tento deník patří, nemá se smrtí mého otce nic společného.

Bill Wrangler ho stačil varovat, ale zatkli ho dneska v noci, Bill odjels nimi, aby dával pozor. Myslí si, ze Virgil St. John bude cestou do Virginia City zastřelen, aby se všechno vyřídilo rychle a jednoduše.

Felipemu se podařilo uniknout. Ale nevyzná se tady, a protože je cizinec, těžko se bude skrývat a těžko bude moci svému příteli pomoci.

Sedím ve své světnici a svítá. Doufala jsem, že za dne se zbavím toho příšerného strachu, Ale je tu stále. Nemohu soustředit myšlenky. Je t ostrach o muže, kterého skoro ani neznám a o němž vím, že v Texasu zabil jednoho člověka.

Nemám nikoho, s kým bych o tom mohla mluvit. Proto píšu všechno do tohoto deníku. Nemám při tom dobrý pocit, protože deník neschoval proto, abych ho našla. Vždyť tady píše i o mně. Jen pár řádků a z těch nejsem tak jako tak moudrá. Myslím si však, že tady nechce zůstat jen kvůli mně. Tím je pro mě všechno snazší. Přišlo by mi zatěžko, kdyby se jemu nebo někomu jinému něco stalo. Kdybych jen věděla, zda ho skutečně dovezli do Virginia City. Co udělá Felipe?

Venku před domem sedí jeden z těch pomocníků. Čekají na Felipeho.

Jenže ten si dá určitě pozor a do pasti nevběhne.

Ale možná jsou tady i kvůli něčemu jinému. Jsou to Hoyerovi kovbojové a já si myslím, íe to všechno udělali jen proto, aby doslali náš ranč.

Asi na to půjdou tím způsobem, kterého se táta tolik bál. Obchodníci si pomocí advokátů se zákony jenom pohrávají. Na to my nejsme dost chytří. A nemůžeme si dovolit advokáty. Bill Wrangler dá třeba zprávu tomu Hollowayovy. Jenže ten má zákazníky jen mezi obchodníky, kteří mu za každý proces mohou zaplatit moře peněz. Do jaké míry jsou přáteli, to nevím. Táta říkával, že takoví lidé neznají city jako my. Jediné, co je zajímá, jsou peníze. A my peníze nemáme. Jenom Virgil St. John. Ale jemu všechno zabavili.

Mamka se mě snažila zbavit strachu. Řekla:

„Holčičko, je to bojovník. A nevěřím, že Hoyer nad ním zvítězí.”

Jenže já o tom nejsem tak docela přesvědčena. Jednou už musel utíkat.

To jsem mamce pochopitelně neřekla, protože netuší, že mám tenhle deník. Neví to nikdo a nikomu to neřeknu.

*

Sova to nebyla.

Virgil St. John to poznal dobře, protože Felipe se už jako chlapec

snažil naučit řeč zvěře a ptactva a sovy mu moc nešly. Kojota však měl

zvládnutého dokonale a veverku uměl napodobit tak bezvadně, že i v zimě všichni věřili, že je to nějaká veverka, co nemůže upadnout do zimního spánku.

Jenže s napodobováním sov měl potíže.

Patricka Lombarda a ostatní to sice oklamalo, jenže Slim Hoyer vyrostl v divočině. I on to poznal.

Okamžitě přitáhl uzdu a zastavil.

„Co je?“ zeptal se netrpělivě Lombard.

„Sova.”

„A co je s ní?“

„Že to není sova.”

Lombard nechápal. Potřásl hlavou a řekl:

„Vpřed. Tolik času zase nemáme. Ten druhý by nám mohl dělat potí-

že.”

Hoyer přikývl.

„Ten druhej je ta sova. Že jo, Texasane?”

Virgil St. John zvedl hlavu. Hoyer se nedal ošálit. Ale to nevadí. Ať vědí, že to nebude žádná legrace.

„Nerozumím. Co je s tou sovou?”

„Neptej se tak blbě, Texasane. Tvůj kamarádíček je někde poblíž.”

„To se dalo předpokládat,” řekl Virgil St. John a usmál se na Lombarda.

„Poslyš, Texasane, tvůj přítel by měl vědět, že když se o něco pokusí,

tak první kulku schytáš ty!” řekl šerif.

„Je to moc dobrý přítel.” St. John protahoval každé slovo. „Na něj se může člověk vždycky spolehnout, šerife.”

„Ten se cejtí nějak moc jistej,” zasyčel jeden pomocník. „Slime, tušíš, kde by moh bejt?”

„Sázím se, že tuším ještě víc,” holedbal se Hoyer. Otočil se k St. Johnovi a v očích se mu zablýsklo. „Tvůj kámoš je míšenec, co?”

„Jo, Hoyere. A tam, odkud přicházím, si každý dá zatraceně pozor,když slyší v noci kojoty nebo sýčky.”

„Není to Apač?” zeptal se Jack West. „Takovejch jsem už pár viděl. Jsou zavšivený, otrhaný, špinavý a smrděj.”

Virgil St. John přikývl.

„Máš dobrou paměť,” řekl. „Ale Felipe ti ukáže, že v každém národě jsou různí lidé.”

„Ten Felipe ať si dá radši bacha,” štěkl West. „Jestli se mi dostane do rány…”

Vtom třeskl výstřel. Westův kůň se vzepjal a zařehtal. Narazil do Hoyerova koně a pak se svalil k zemi. West na poslední chvíli vypadl ze sedla a přistál pod kopyty Hoyerova koně.

„Kryjte se!” přeskočil Lombardovi hlas. „Bacha na St. Johna!”

Bill Wrangler se sesmekl z koně a strhl St. Johna s sebou. Přistáli mezi splašenými koňmi. Wrangler dostal kopytem do břicha. Převalil se na St. Johna a přitlačil ho k zemi.

„Klid!” zasípěl. „Čekají jenom na to, aby do tebe vpálili kulku.”

Hoyerův kůň kopl Westa. Hoyer se pokoušel koně zklidnit. West řval. Patrick Lombard klečel za keřem a tasil revolver.

„Nepotřebuješ ho, Lombarde!” vykřikl Wrangler.

„Schovej se, Wranglere!” zaskřehotal Lombard.

„To by se vám tak hodilo!” zavrčel Wrangler. „Leží se nám tady dobře”

Virgil St. John se zasmál. Pod Wranglerovou vahou se nemohl ani hnout.

„Našly by se měkčí postýlky, Bille,” řekl.

„Například rakev se sametovým polstrováním. Jen se podívej. Číhají na nás jako vlci.”

To se Wranglerovi řeklo. St. John skoro ani nemohl hnout hlavou. Přesto se o to pokusil. Viděl Lombarda klečet v křoví. Hned vedle něj jednoho pomocníka. Jack West zapadl do příkopu u cesty.

Jediný Hoyer seděl ještě na splašeném koni. Ale byl to dobrý jezdec.Snažil se koně zklidnit a dostat ho do prolákliny. Ale kůň se točil kolem své osy, prskal, řehtal a chtěl uhánět za ostatními, kteří se už ztratili ve tmě.

Nakonec to Hoyer vzdal. Pustil koně, uháněl s ním po cestě a nakonec se mu podařilo zabočit do křovin. Pohltila ho noc a najednou bylo ticho.

Muži se tiskli k zemi. Skoro ani nedýchali. Minuty míjely. Nebylo slyšet nic, jen šelestění větru v křovinách.

West zaúpěl.

„Něco je v pytli,” dostal ze sebe. „V prsou.”

Jeden se připlazil k Westovi.

„Nehejbej se, Jacku. Bude to bolet ještě víc.”

West zaklel.

„Drž hubu!” vykřikl Lombard. „Ten hajzl může být někde poblíž.”

West ztichl. Naslouchali. Pak se Bill Wrangler tiše zasmál. „Slyšíš tu sovu, Lombarde? Slyšíš ji?”

„Krucinál!”

Jeden pomocník se připlížil k Lombardovi. Něco mu říkal, ale ten s ním nesouhlasil:

„Nežvaň! Musíme vyčkat. A jestli tě ten jeho ksicht rozčiluje, tak se na něj nekoukej!”

Wrangler se zasmál a uvolnil trochu stisk.

„Zdá se, že nás nemají rádi, St. Johne,” zašeptal. „Představovali si to trochu jinak.”

„Já taky,” řekl St. John. „Co kdybychom si lehli vedle sebe?”

„A budeš rozumnej?”

„Jo. Jak si přeješ, tetičko.”

„Nedělej si srandu, St. Johne. Můžeš být rád, že jsem tady s tebou.”

Wrangler si dřepl a podíval se na Lombarda.

„St. John už hoří nedočkavostí, aby poznal vězení,” řekl. „Víš dobře,co tím chci říct, Lombarde.”

„Sakra, nejsme přece žádní nelidové, Wranglere. Dokud se nepokusí o útěk, nemá se čeho bát.”

„Pak je to v pořádku“ zavrčel Wrangler, sáhl do kapsy a vytáhl žvýkací tabák.

„Dáš si?” zeptal se St. Johna.

„Ty tady z toho děláš úplný piknik.”

„No, není to zrovna nejvhodnější místo,” řekl Wrangler. „Člověk by tady mohl i nastydnout.”

Nějaký pomocník zakašlal.

Když se znovu ozvala sova, všichni jako na povel zvedli hlavy. Napjatě se dívali do noci, revolvery v rukou. Nikomu z nich se nepodařilo dostat se k pušce. Byly v pouzdrech na koních. A koně byli bůhvíkde.

„Možná ho dostane Hoyer,” zašeptal někdo.

„To by bylo fajn,” odpověděl jiný.

„Vyzná se tady. A umí bojovat v noci. Vždyť je to míšenec.”

„Což ještě neznamená, že je sova,” poznamenal Wrangler, který z toho zase začínal mít legraci.

„Tak co, Lombarde?” zeptal se. „To není moc vítězný tažení, co? Koně jsou v tahu a ten zabitej vrahoun taky. Žádná sláva.”

„Mlčte, Wranglere,” vyštěkl Lombard. „Své úkoly jsem vždycky plnil k naprosté spokojenosti celého okresu. A hlavního viníka máme tak jako tak.”

„Jen pomalu, šerife,” řekl St. John. „Zachovat klid.”

„Jen si nenamlouvej, že se tady tou lapálií něco mění. Tvůj kámoš na nás nemůže. Hoyer ho dostane.”

„To uvidíme, šerife,” odpověděl suše St. John. Obrátil se k Wranglerovi. „V kapse u košile mám tabák a papírky, Bille. Můžeš mi jednu ukroutit?”

„Kouřit se nebude!” vykřikl Lombard. „Upozornili bychom na sebe.”

„Před chvílí jste ještě tvrdil, že můj kámoš na nás nemůže. A navíc,jak víte, že to byl zrovna on?”

„To je přece jasný, St. Johne. Kdo jiný by měl na tom zájem?”

„Kulka trefila koně do krku, a to v tom okamžiku, když mě ten kůň kryl. Třeba někdo střílel po mně.”

„A co ta sova, co? To musí být on. Slyšíte?”

„To byl Hoyer,” konstatoval St. John.

Lombard povyskočil.

„Cože?” nevěřil. „Hoyer? Co to má znamenat? Proč by Hoyer napodoboval sovu?”

St. John pokrčil rameny.

„Já ho neznám, šerife. Ale dovedu si představit, že je to ješita a neumí prohrávat. Chce toho střelce dostat, aby mohl klidně spát.”

Lombard na to neřekl nic. Jeden z pomocníků přikývl.

„Na tom něco je, Pate,” řekl tiše. „Jak Slima znám, tak si nedá pokoje, dokud toho chlápka nedostane.”

„Tak mu drž palce, synku,” zabručel Bill Wrangler a sáhl St. Johnovi do kapsy u košile. Vylovil papírky a tabák, ubalil cigaretu a zapálil ji. St. John zakrýval zápalku rukama. Plamínek mu na chvíli ozářil odřená zápěstí. Pak St. John plamínek sfoukl.

A Lombard už neměl proti kouření žádné námitky.

***

Noc se blížila k ránu. Občas ještě zaslechli sovu, jednou odtamtud,

pak zase odjinud. Nevěděli, co se v té tmě děje.

Posedávali po kraji cesty. Chlad se jim prodíral pod kůži. Jeden pomocník poslal dokola láhev whisky. Wranglerovi a St. Johnovi nenabídli.

Když na východě nad sněhem pokrytým Gallatin Peak stříbrné paprsky oznamovaly nový den, muži začínali ztrácet trpělivost. Sova se naposled ozvala před půl hodinou. V křovinách se rozšvitořili ptáci.

Do údolí se vkrádalo svítání a hvězdy pohasínaly.

„Jak daleko je to ještě do Virginia City?” zeptal se Virgil St. John polohlasně.

„Patnáct mil,” odpověděl Bill Wrangler.

„To je pro nezkušeného chodce docela pěkná štreka.”

St. John vstal a rozhlédl se. V příkopu sténal West. Hoyerův kůň mu

zřejmě prolomil pár žeber. Westovi se dýchalo stále hůř a hůř.

Šerif a jeho věrní byli k politování, jak se tam tak krčili ve vlhké trávě, chvěli se v severáku a stále ještě doufali v Hoyerův úspěch. Po celou dobu se radši ani nehýbali. Při každém nenadálém zvuku sebou trhli

a Lombard jim v tom byl dobrým příkladem.

A tu třeskly výstřely z revolverů. Tři. Nejdřív dva a pak rychle následoval jeden jediný. Záblesky nespatřili, ale podle zvuku se střílelo takové půl míle na severozápad.

Pak bylo zase ticho. Marně čekali na Hoyera. Nevracel se. Uplynula

hodina. Slunce vystřelilo své první paprsky. Gallatin Peak jako by vzplál. Světlo skapávalo jako roztavené zlato po zasněžených skalách.

„Tak co?” zeptal se jeden pomocník.

Lombard se otočil. Nevěděl. Byl bledý, nos mu svítil jako opilci a nakníru se mu leskla kapka. Podíval se na St. Johna, skoro jako by ho žádal o pomoc.

„Koně dostaneme třeba u Somerse,” řekl Wrangler.

„I ty budeš muset pěšky, Wranglere,” na to Lombard. Už mu nevykal. Tahle noc je nějak sblížila. „Rozhodně si počkáme, až slunce vyjde úplně. Nechci zbytečně riskovat.”

„Potřebuju doktora,” naříkal Jack West a hlas mu zněl jako hlas hošíka, který se při mlsání kousl do jazyka. „Nejsem schopnej jít. Slyšíš mě,Pate?”

Nikdo se neozval. A každý doufal, že se najde nějaký jiný dobrák,který ho ponese.

Za hodinu ozářily údolí první sluneční paprsky. První vstal Lombard.Opatrně a poněkud bázlivě. Ale nikde nikdo.

„Koně jsou pryč,” řekl jeden z mužů a zachvěl se chladem.

„Snad jsi nečekal, že nám je přivede?” poznamenal jiný.

„A Hoyer taky nikde.”

Podívali se na Lombarda a ten jen pokrčil rameny.

„Nosit hvězdu není vždycky jenom samá sranda,” poznamenal. „Je to taky riziko.”

Wrangler se tiše zasmál.

„Copak na to asi bráška Tim?” Nad tou ironií Lombard zbrunátněl.

*

Slim Hoyer na ně čekal na rozcestí. Dřepěl na kraji cesty, byl celý špinavý a zpod klobouku mu na čelo stékala krev. Vypadal pěkně naštvaně.

„Helou,” zavolal na něj Lombard a ani studiem obohacená slovní zásoba mu nepomohla, aby řekl ještě něco navíc. Všichni se zastavili. West, který visel mezi dvěma honáky, zapomněl při pohledu na Hoyerana své bolesti.

Lombard si navlhčil rty.

„Koukám, že jsi raněn.”

,Jenom škrábnutí,” řekl Hoyer, pak vstal a vrávoral jako opilý.

„Spad jsi?” zeptal se Lombard.

Na to Hoyer nic. Upřeně se podíval na St. Johna. Pak se otočil na podpatku a potácel se cestou dolů k Madisonu.

*

To, že pár mil na sever vyrostla malá osada, by převozníkovi Somersovi ani tolik nevadilo. Jenže to, že byli tak drzí a zřídili si tam ještě vlastní přívoz, bylo už příliš. A protože nevěděl co s tím dělat, utápěl žal v kořalce, kterou si sám pálil.

Povídalo se, že Somers byl odjakživa lepší v pálení než v převážení,

protože zdaleka široka přicházeli obchodníci a nakupovali u něj kořalku

po sudech, přidali do ní metylalkohol a vodu a obšťastňovali jí žíznivé Indiány v okolí.

Vraní Indiáni byli přitom nejlepšími zákazníky, protože mnozí z nich

sloužili v armádě jako zvědové a dostávali žold. Jiné kmeny, například Čejenové, si na kamarádění s bělochy moc nepotrpěli, a proto neměli ani peníze ani čas věnovat se pití, třebaže by jich hodně zemřelo radši v opici než hrdě. Tak jako tak byli všichni odsouzeni k smrti, ať střízliví,nebo opilí.

Takže Somers si na živobytí vydělal. Navíc nebyl ženatý. Spával na pytli nacpaném listím a dělal si taková jídla, jaká si nevyžadovala příliš námahy.

Převážení v podstatě vzdal. Ne že by na jaře propadal všeobecné nechuti k práci, byl už příliš starý na to, aby cítil účinek prvních hřejivých paprsků a vůni kvetoucích travin, jenže přívoz měl časy své slávy dávno za sebou a obával se Madisonu, který míval na jaře spadeno obzvláště na staré prámy.

Prám se jmenoval Elizabeth a to jméno Somersovi připomínalo časy,kdy vždycky na jaře vyrážel za ženskými. Po několika letech to vzdala už ani nevěděl, kam se podělo to děvče, na němž se čas musel podepsat stejně jako na jeho starém prámu.

Celou noc pil sám před zrcadlem, vyprávěl si s ním a nakonec měl opici jako z praku a svalil se ze židle.

Když toho rána přijel muž na koni a s sebou měl ještě dalších šest osedlaných koní, Somers stále ještě spal.

Muž se soustrastně podíval na Elizabeth, pak si prohlédl Madison, až našel místo, kde ho bude moci přebrodit.

Obrátil koně, jel po břehu asi půl míle na sever, kde se bez problémů dostal na druhou stranu a ztratil se v pobřežních křovinách.

Somers spal a nevěděl o ničem.

Scházeli z kopce jeden za druhým. První šel Slim Hoyer. Čas od času si urval kus košile a nacpal si ho pod klobouk. Jenže rána krvácela dál.

Virgil St. John si dovedl živě představit, co se mezi Hoyerem a Folipem odehrálo.

První dvě rány vypálil určitě Slim Hoyer. Výstřely z Army Coltu,vzor 1860, se daly snadno rozlišit od Navy Coltu, vzor 1861. A Hoyer měl Army Colt. Teď neměl nic. St. John si všiml, že rána na Hoyerově hlavě nepochází z Felipova výstřelu. To by na ní neměl takovou bouli.

Felipe mu zřejmě odstřelil koně pod zadkem a pak mu předvedl, jak tvrdá je kentucká ocel pana Colta.

Hoyer stále ještě vrávoral. Blížili se k přívozu. Chůze však působila potíže i ostatním, včetně St. Johna a Wranglera. Wrangler sice St. Johnovi sundal ostruhy, ale vysoké boty byly spíš pro jízdu na koni než pro dálkové pochody.

Wrangler měl lepší boty, vojenské, jenže ve svém věku zase cítil každou míli.

O lavičku před převozníkovým domkem se nehádali jen proto, že na

ni položili Jacka Westa. Sedli si na ztrouchnivělá prkna a natáhli nohy.

Hoyer vzal za kliku a pak pěstí rozrazil dveře. Somers se nikdy nezamykal. Z jeho domku si mohl člověk odnést nanejvýš tak blechy nebo vši.

„Vstávat, Somers!” zařval Slim Hoyer. Pak nakopl vědro. Rozbil přitom zrcadlo, čímž Somers přišel o nočního kumpána.

Reagoval však neuvěřitelně prudce. Nejdřív vyletěla prázdná láheva Hoyer se jen tak tak skrčil. Pak vzduchem hvízdl džbán a lavor. Hoyer pro jistotu vypadl ven.

„Táhněte k čertu, vy banditi!” řval Somers a mrštil ještě obrazem, který mu visel nad postelí. „Zločinci! Hrdlořezové! Smečko lotrů! Mý zrcadlo je v hajzlu!”

„Chceme převézt, Somersi!” křikl Lombard.

„Sebevrazi!” řičel Somers. „Pro mě za mě se třeba pověste!”

Z domku vycházely podivné zvuky. Somers se zřejmě snažil opanovat tělo zmožené kořalkou.

„Poslyšte, Somersi!” křikl Lombard. „Tady je šerif Lombard z Virginia City. Připravte okamžitě prám! Teď vám přikazuje zákon!”

„Zákon. Jděte si s ním třeba k ďasu, jestli vás bude chtít. Proč není takovej zákon, co by sebevrahům zakazoval, aby se převraceli s mým prámem, co? Já chci takovej zákon, co rudochům dovolí kupovat si whisky a chlastat, jak se jim zamane. Rudoši jsou ostatně jediný praví Amerikáni.”

Hoyer sebral džbán, u něhož se urazilo jenom ucho, a hodil ho nazpátek do domku. Somers zařval, jako by spolkl břitvu.

Pak zaduněla pod jeho kroky prkna. Lombard pro jistotu ustoupil pár kroků a jeho pomocníci bezděky sáhli po revolverech. Ve dveřích se objevil obr a mával pěstmi.

„Banditi!” řval. „Votravujete slušný lidi! Všem vám zakroutím krkem a budete mít po starostech. Převrátit se je horší!”

Chtěl vyrazit na prvního pomocníka, jehož měl na ráně, ale Hoyer ho zastavil. Vytrhl pomocníkovi zbraň z pouzdra a vystřelil obrovi těsně pod nohy.

Somers se zastavil a udiveně se díval na díru v prknech. Pak se podíval na Hoyera a bylo vidět, že začíná přemýšlet. Hoyer toho okamžitě využil: „Musíme na druhou stranu, Somersi. Ať se ti chce, nebo ne. A když nebudeš chtít, tak ses postavil zákonu. A kdo se postaví zákonu… však víš. Jasný?”

Somers se na něj nechápavě díval. Potřásl hlavou a zaťukal ukazovákem Hoyerovi na prsa.

„To — to mi musíš, kamaráde, objasnit,” řekl.

„Tady není co objasňovat, Somersi. Převezeme se i bez tebe. Ale když nám v tom budeš bránit, tak tě na místě odpráskneme pro bránění ve výkonu služebních povinností,” řekl Hoyer a o krok ustoupil. Natáhl kohoutek. „Tak co? Když to teď zmáčknu, tak ležíš.”

„To je násilí!” zařval Somers a rozhlédl se po ostatních. „Ty seš přece šerif. Musíš přece vědět, že je nezákonný zastřelit starýho bezbrannýho člověka. Protestuju. Budu si stěžovat. Všechny vás dostanu na šibenici, jestli mě zastřelíte.”

„Panebože, jak může být někdo tak blbej,” zavrčel Hoyer. „Tak co, převezeš, nepřevezeš?”

„Moje Elizabeth! Berte na ni ohled!”

Hoyer se podíval na prám.

„Elizabeth to ještě zvládne,” řekl, ale bylo vidět, že o tom není příliš přesvědčen.

„Ty tomu tak rozumíš!” rozčilil se Somers. „Vy mladí už dneska nemáte žádnou úctu k starým. Je jí třicet. Žila s třema řekama. Dvakrát jsem ji rozebíral a vezl ji dál na západ. Je stará a kosti ji bolej. To nevidíte, že už jen čeká na svý poslední léto?”

„Já bych řek, že je to ještě čipera,” poznamenal Lombard. „Ostatně,nemáme koně ani zavazadla, takže to bude pro ni hračka.”

„S třema křížkama na krku? To je vidět, že tomu prd rozumíte. Jen se podívejte na Madison, jak běsní. Domnívá se, že ho Elizabeth podvádí,protože mu jen zřídka vleze do postele. V tom vzteku ji roztrhá na kusy.”

„Nono, dědo, tak zlý to zas nebude,” konejšil ho Lombard. „Spíš bych řekl, že bude mít radost, až Elizabeth opět sevře v náručí. V tom si jsou přece staří manželé všichni podobní. Myslím, že bychom mu tu radost měli udělat, a proto navrhuji…”

„Himlhergot!” vyletěl Hoyer. „Já si připadám jako blázen! Takový pitominy jsem jaktěživ neslyšel. Ten dědek je cvok a tobě tou cestou změk mozek.”

Hoyer se obrátil na převozníka. „Takže poslouchej, Somersi!” řekl ostře. „Máš teď přesně pět minut. Pak jedem. A bude pro tebe lepší,když se na druhou stranu dostaneme se suchýma nohama. Rozuměl?”

„To nepůjde, kamaráde. Elizabeth…”

Hoyer vystřelil a prkno, na němž Somers stál, se prolomilo. Somers zavrávoral zpět a narazil o zárubeň dveří. „Makej, dědo!” řekl Hoyer.

„Tohle je ale sprosťárna!” vykřikl Somers a odplivl si. „Ustupuju teda násilí.”

„Zákonu,” opravil ho Lombard. „Taky bych si mohl dát zjistit, čím se pan Somers vlastně živí, když nepřeváží. A já mám čuch, Somersi! Samohonku cejtím na míle proti větru. Navíc se určitě najdou svědkové,kteří odpřisáhnou, že Somers prodává whisky překupníkům, kteří kšeftují s Indiány. Vojenský soud by tě určitě odsoudil k smrti.”

„To je vydírání!”

„Převez nás.”

„Zkus to tam dole. Tam je mělčina.”

„Uběhly dvě minuty, Somersi,” poznamenal Hoyer.

„Tak jo! Ustupuju. Pane Bože, stůj při mně a mojí Elizabeth.”

Kladkostrojem prám nadzvedl. Jeden trám tak zaúpěl, až se Lombard podíval na ono místo, kde je prý řeka mělká. Ale neviděl je. Madison byla jen špinavá voda, ženoucí se mezi břehy. Uprostřed byl proud tak silný, že unášené keře a stromy uháněly jako šípy. A všude víry.

,Nebude to tak jednoduché, jak se nám to zdálo, Slime.”

„Však on se dědek postará,” odpověděl Hoyer.

St. John se díval na Madison s obavami. A Wrangler věděl, co si myslí.

„Měli toho Somerse poslechnout, St. Johne,” řekl a naklonil se, aby ho slyšel jen Texasan. „Ví, co řeka dokáže a co ten prám zvládne.”

„Umíš plavat?” zeptal se St. John.

Wrangler přikývl.

„A dobře?”

„Myslím, že bych to přeplaval.”

„A s nákladem?”

„Jakým?”

„Budu se tě přece držet, Bille. Mohu si trochu vypomáhat nohama,ale s rukama to asi nepůjde.”

Somers si vyrobil speciální zařízení, aby mohl prám snadno spouštět na vodu a neméně snadno vytahovat na břeh. Oloupané kmeny stromů nakladl jako skluznici v loděnicích přímo k vodě. Na skluzových ležely další ohlazené kůly, které se mohly snadno přetáčet, když se po nich prám spouštěl nebo vytahoval. Bylo to jednoduché zařízení a Somers byl na ně hlavně zamlada neobyčejně pyšný.

I teď fungovalo naprosto bezvadně. Za pár minut už se Elizabeth pohupovala na vodě.

Somers pracoval jako zběsilý. Jakmile byla Elizabeth na vodě, dělal všechno jako dříve ve svých nejlepších převoznických letech. Zahákl bezpečnostní lano, připravil si bidla a nakonec se postavil doprostřed prámu. Najednou to byl úplně jiný člověk.

„Všechno v pořádku?” staral se Lombard.

Somers si sáhl do kapsy, vylovil z ní křížek, pokřižoval se a křížek pověsil na hřebík na přídi. Pak vyskočil na břeh.

„Možná mi budete muset trošku pomoct, chlapci,” zavolal na ně.

„Popadněte tamty bidla. Postavte se na druhej konec a dělejte všechno,aby se prám netočil. Snažte se ho držet furt našikmo. Když se stočí, tak zapřete bidla o dno. Pochopili jste?”

„A když se i tak stočí?” zeptal se jeden pomocník.

„Pak doporučuju modlení nebo plavání. Podle toho, co máte radši.”

„Nežvaň, dědku!” řekl Hoyer. „Přeneste sem Jacka. A hněte sebou, ať to netrvá věčnost!”

„Nějak pospícháš, co?” zeptal sc Somers. „Jako do pekel myslím.”

„Hubu drž!”

Somers zavrtěl hlavou a ukázal na St. Johna.

„Co s ním? Jestli tam spadne, tak se utopí. Měli byste mu ty želízka sundat.”

„O to se nestarej!” okřikl ho Hoyer. Popadl jedno bidlo a vstoupil na prám. Dva přinesli Jacka Westa a položili ho na místo, kam se obvykle dávala zavazadla.

„Když se to utrhne, tak popluješ dolů a v New Orleansu se můžeš dát rovnou nalejt na loď, Jacku,” žertovali. Jenže West na to reagoval pouze nadávkou.

Bill Wrangler si vzal taky jedno bidlo a nastoupil si. Somers je rozestavil. Lombard s Wranglerem měli odrážet. Elizabeth se pomalu rozjela, poněkud váhavě, jako by měla strach sdílet s Madisonem jedno lože.

*

Elizabeth se držela báječně. Ovšem zvuky, jež vydávala, nenaplňovaly pasažéry zrovna důvěrou.

Občas mrkli na dědka, jestli se taky nebojí. Jenže z opileckého obličeje toho moc nevyčetli. Somers stál u navijáku a točil klikou.

Když se blížili do poloviny, křikl na ně, aby dávali pozor na plovoucí kmeny a odráželi je. Teprve teď si uvědomili, že Madison je skutečně rozběsněný. Elizabeth mu však statečně odolávala.

Řeka ovšem znala triky, o jakých se jim ani nesnilo. Madison občas Elizabeth nadzvedl, pak ji pustil, otřásal s ní a zmítal jí.

„Bacha!” vykřikl Somers. „Chce se stočit!”

Hoyer, Lombard a Wrangler se vrhli k přídi a naklonili se přes zábradlí.

St. John zakopl, málem upadl, kdyby nenarazil na Hoyera.

Co se stalo pak, viděl přesně jenom Wrangler. Hoyer vrazil St. Johnovi loket do břicha a současně mu podrazil nohy. St. John se snažil chytit zábradlí, ale boty mu ujely na vlhkých fošnách. Narazil na zábradlí, to prasklo a St. John spadl do rozběsněné řeky. A s ním i Lombard.

Wrangler spatřil, jak St. Johna zachvátily vlny, slyšel Lombardův křik a uvědomil si, že prám už nemůže řece čelit. Chytil Hoyera a hodil ho do vody. Pak skočil za ním.

Proud ho okamžitě popadl. Wrangler se několika tempy dostal k St. Johnovi a chytil ho za košili. St. John plival vodu, ale teď se už mohl nadechnout.

Elizabeth se doslova rozpadala na kusy. Muži křičeli a nejvíc Jack West, který byl k prámu přivázán. Celá záď se oddělila a spěla s Jackem Western stále rychleji vstříc dolnímu toku Missouri.

Somers se chytil navijáku. Prám se pod ním trhal na kusy. A poslední, co Wrangler ze Somerse spatřil, byly ohromné ruce, snažící se marně chytit lana.

Pak už se nad řekou táhlo pouze lano…

*

Felipe nechal ukořistěné koně v údolí. Fascinovaně se díval na řeku.

Trošku ho zklamalo, že se převozník ve svém řemesle vyzná přece jen víc, než si myslel, a že se muži nakonec přece jen přes řeku dostanou.Ráno si prám pořádně prohlédl a počítal s tím, že nemůže v rozběsněné řece dlouho vydržet.

Byl to trpělivý muž a nakonec se dočkal.

Téměř uprostřed řeky se stalo to, co tušil, o čem byl tak skálopevně přesvědčen, že připravil všechno pro jejich záchranu.

Viděl, jak St. John spadl do vody, jak Wrangler za ním hodil Hoyera a pak skočil sám.

Jednomu pomoci nemohl. Muž byl připoután k několika prknům,řval a proud ho unášel pryč.

Muž na koni se snažil, aby ani jednoho z trosečníků neztratil z očí.

Někteří se ustavičně ponořovali, pak se zas vynořili, aby se nadechli a zase na pár vteřin zmizeli.

Převozník se vynořil dvakrát. Pak už ne.

Nezdálo se, že by St. John a Wrangler měli nějaké problémy. Nechávali se unášet proudem. Wrangler si možná všiml, že o půl míle dál jedno trochu výš, takže budou moci vylézt na břeh.

Ostatní neměli tolik chladnokrevnosti. Zoufale bojovali s proudem a napájeli se vodou jako nikdy v životě.

První se ke břehu dostal mladík, který neuměl plavat, ale chytil se jednoho trámu.

Muž na koni hodil lasem. Smyčka zachytila mladíka kolem trupu.Muž kopl koně do slabin a vytáhl mladíka na břeh. Zůstal ležet na břiše a chrlil kalnou vodu. Muž k němu přijel, sklouzl ze sedla a udeřil ho revolverem po hlavě.

Sebral laso a vyhlížel dalšího. Lovil je jednoho za druhým, ale nečekal, až se vzpamatují a poděkují mu. Pažbou revolveru jim dopřál chvíli na zotavenou. Tuto přátelskou službu nedopřál pouze Hoyerovi, kterého vylovil jako posledního. Protáhl ho křovinami až úplně nahoru na břeh. Hoyer tam zůstal ležet naprosto vyčerpán a poloutopen.

Muž se k němu vrátil, sebral laso a nohou převrátil Hoyera na záda.To Hoyerovi jaksi nesvědčilo. Sedl si a pozvracel se. Pak zase padl naznak a lapal po dechu.

Teprve za několik minut si zřejmě vzpomněl, jak si má člověk na světě počínat. Nadechl vzduch, dýchal trochu nepravidelně, ale pak se přece jen trochu vzpamatoval.

Otevřel oči, spatřil nad sebou tmavou šklebící se tvář. Pokusil se něco říct, ale připomínalo to první pokusy dítěte, které má navíc ještě plnou pusu krupicové kaše.

„Máš radost?” zeptal se ho muž. „Mně se zdá, že jsme se dneska už jednou viděli, hombre.”

*

Když k nim Wrangler a St. John došli, připomínali všichni školáky,kteří čekají na potrestání.

Seděli v dolíku a proti nim Felipe. U nohou měl výstavku jejich revolverů. Tvářil se vážně, nicméně spokojeně.

„Buenas dias, amigos,” pozdravil příchozí. „Takže jsme se všichni ve

zdraví sešli. Kdyby panstvo bylo v lepším rozmaru, mohli bysme si i zazpívat.”

Virgil St. John se rozhlédl.

„Kde je převozník?” zeptal se.

Felipe pokrčil rameny.

„Amigo, vynořil se dvakrát. Bůh má pro něj určitě nějaký teplý a suchý místečko.”

„Takže se utopil!” řekl Bill Wrangler a podíval se na Lombarda.

„Zase jedna nehoda, co?”

„Wranglere, to už bude trestné, jestli teď…”

„Hombre, drž hubu, nikdo se tě na nic neptal!” přerušil šerifa Felipe.„Nemám rád příliš hlučné hosty.”

Lombard chtěl vyskočit, ale Felipe ho upozornil na hlaveň svého revolveru.

„Trpělivost růže přináší, hombre. Měl bys být vděčnej za to, že jsi nezůstal u rybiček a moh jsi se vrátit mezi šibeničníky.”

„To je moc!” vykřikl Lombard. „To je fakt síla! St. Johne, na vašem místě bych tomu vašemu - příteli poradil, aby s tou komedií už skončil.Nezapomeňte, že máme hvězdy. Už se zlobím.”

„Hele, on se zlobí,” poznamenal Bill Wrangler. „A to ti, Lombarde,nevadí, že se ten dědek utopil?”

„Vadí, jasně že vadí, Wranglere. Jsem z toho zdrcen.”

„Odpusťte si ty kecy, šerife,” řekl St. John. „Určitě dostanete možnost projevit své zdrcení někde jinde. Řekl bych, že vám někdo zřejmě položí pár nepříjemných otázek.”

„Byla to smůla, St. Johne. To víte stejně dobře jako my všichni. Prám to prostě nevydržel. Kdyby to Somers přežil, tak by musel počítat s právním postihem. Jako převozník a majitel prámu je povinen udělat všechno pro to, aby převážení…”

„Somers nechtěl jet, Lombarde!” přerušil ho Wrangler. „Hoyer ho donutil. Oficiálně tě vyzývám, abys zatkl Slima Hoyera, šerife Lombarde!”

Teď vyskočil Slim Hoyer, ale hned si zase sedl, protože Felipe natáhl kohoutek.

„Co to má znamenat, Wranglere?” zeptal se Hoyer chraplavým hlasem.

„Pan Virgil St. John podává žalobu pro pokus o vraždu, Hoyere,” řekl klidně Wrangler. „A já zase pro zabití z nedbalosti, jestliže se Somers utopil, nemluvě o Westovi.”

„Ty ses zbláznil!” vykřikl Slim Hoyer. „Já…”

„Já dosvědčím výpověď St. Johna a on zase moji. To bude stačit…”

„Pomalu, pomalu, amigo,” přerušil Wranglera Felipe. „Všechno jsem viděl a budu vám svědčit. No a teď můžeš pokračovat, to je všechno, co jsem chtěl říct.”

Wrangler přikývl.

„Takže Lombarde, Hoyera zatknout musíš. Že je to tak?”

„Nemůžu bez zatykače a ten musí vydat soudce. A navíc je to všechno blbost. Hoyer přece nemůže za to, že…”

„To zjistí soud, šerife,” řekl Wrangler. „A k okamžitému zadržení podezřelého nepotřebuješ žádný zatykač. Takže, ty ho musíš zajistit, protože tady hrozí nebezpečí, že by se mohl dát na útěk. Rozumíš, šerife?”

Hoyer se rozčilil, znovu vyskočil a sedl si, teprve když Felipe vypálil.

„Posaď se, hombre,” poručil mu míšenec. „Máš před sebou ještě

dlouhou cestu.”

Wrangler si teprve teď uvědomil, že nejde o žádný žert. Byl zvědav,jak se to bude vyvíjet dál. St. John a Felipe byli sehraní jako dvojčata.

Bill Wrangler přistoupil k Lombardovi a natáhl ruku.

„Klíč!” řekl.

Lombard se na něj váhavě podíval.

„Wranglere, to je…”

„Klíč, šerife!”

Lombard zaklel, pak sáhl do kapsy u košile a vytáhl klíč od St. Johnových pout.

„Děkuji,” řekl Wrangler. Kývl na St. Johna. Texasan se s úsměvem podíval na Felipeho. Míšenec se zašklebil. St. John nastavil Wranglerovi ruce.

Wrangler mu sundal želízka, otočil se a rozkázal:

„Hoyere, na břicho! Ruce za záda!”

Jenže to už bylo na Hoyera příliš. Prskal jako kočka, zmítal se na zemi a chtěl Wranglera porazit. Jenže Wrangler se uměl na nohou udržet a taky dovedl dát pořádnou ránu. Vzal Hoyera pěstí do brady, až slyšel zvony, na které padre ve Virginia City už druhým rokem vybíral.

„Tak na břicho, Hoyere!” poručil mu Wrangler podruhé. „To ti musím všechno opakovat?”

„Možná si nečistí uši,” poznamenal Felipe.

Hoyer se položil. Wrangler mu zacvakl pravé zápěstí a povzbudivě kývl na šerifa.

„Je tvůj, šerife. Ruku prosím.”

„Poslyšte, pane Wranglere…”

Wrangler popadl Lombarda za paži a připoutal ho k Hoyerovi. Pak vstal a podíval se na ně.

„Co by poctivý občan neudělal, šerife, jen aby pomohl zákonu.”

„Tohle si vypijete, Wranglere. Týhle klukoviny budete ještě moc a moc litovat. Zešedivíš v base.”

Wrangler si přejel rukou po pleši a řekl:

„Jsem rád, že neztrácíš humor, Lombarde. Ještě ho budeš moc potřebovat.”

„Pamatuješ, jak jsme to udělali tenkrát s tím zavšiveným Yankeem,

amigo?” zeptal se Felipe. „Por dios, to byla sranda!”

Virgil St. John si pamatoval, ale dělal, že nechápe. Felipemu to nijak

nezkalilo radost a vedle sbírky revolverů vyrostla za pár minut ještě sbírka bot.

Klíč od želízek hodil Wrangler do řeky. St. John svázal boty dohromady. Felipe držel všechny v šachu revolverem a vyzpěvoval jim smutnou kovbojskou píseň. Wrangler nacpal ukořistěné zbraně do sedlových brašen.

Lombard slušně poprosil o boty. Dostal neméně slušnou odpověď:

„Drahý šerife, i kdyby mi měly ještě narůst bílé vlasy, tak si tuhle

srandu ujít nenechám.”

Hoyer mlčel. Smířil se s tím, že pro tuto chvíli prohrál, a přemýšlel o zvlášť krvavé pomstě. A napadaly ho různé hrátky příbuzných z matčiny strany, hrátky, jež by ty tři určitě příliš nepotěšily. Zatím ale stál v trávě mokrý a bos a závistivě se díval za ujíždějícími muži.

„Nedám si pokoje, dokud vás všechny nedostanu!” řval za nimi Lombard.

Neodpověděli mu. Ostatně to ani nečekal.

***

Virginia City bylo hlavním městem madisonského okresu. Za pár let se divoká hornická osada změnila v neméně divoké město,v němž si podávali ruce lovci štěstěny, hráči, dělníci a žili si, jak se jim zlíbilo. Každý měl své starosti a radosti, každý si nějak užil, naděje a tužby se jim splňovaly, dosahovali svých cílů nebo se jich vzdávali, smáli se i plakali.

Hlavní třída se jmenovala Wallace Street. Některé domy byly už oprýskané, jiné se zase skvěly novotou.

Wallace Street. Obchody, putyky, hráčská doupata, nevěstince a hotely. Kdo nebyl odkázán na zákazníky z ulice, žil v domcích stranou ruchu, který ve městě vládl takřka celých dvacet čtyři hodin.

V poledne zde byl poměrně klid. Aspoň na ulici, která byla celá ještě

rozbředlá po dlouhé zimě. Lidé se drželi spíš na chodníku.

Před saloony Čekali zablácení koně a stály tam vozy celé zacákané bahnem.”

Tři muži vjeli do města z jihovýchodu, boční uličkou se dostali na Wallace Street a zastavili před saloonem se slibným názvem Muž nesmí leknout žízní.

„Když budeme mít Štěstí, tak Hoyera najdeme tady,” řekl Bill Wrangler. „Patří to ženský.”

Nikdo si jich nevšímal. Ve městě bylo příliš lidí na to, než aby si někdo všímal nějakých cizinců.

„Zavedu koně do stáje,” řekl Bill Wrangler. „Jděte zatím dovnitř.”

„Můj kůň zůstane tady,” odmítl Felipe. „Můžeš někde splašit klobouk kukuřice, amigo?”

Wrangler přikývl. Virgil St. John a Felipe vešli do saloonu. Přivítalo je přítmí a kouř.

U baru stálo pět kovbojů. U dvou stolů se hrály karty. U velkého kulatého stolu seděli horníci. Obsluhovaly dvě dívky.

Felipe a St. John se zastavili. Holky Felipeho přímo okouzlily. St. John slyšel, jak se zhluboka nadechl a polkl.

„Vidíš tu malou bloncku, amigo?” zeptal se Felipe tiše. „Panenko skákavá, ta má ale figuru! Myslíš, že bych to měl u ní zkusit?” Nespouštěl z ní oči.

„Budou to asi Hoyerovi kovbojové,” řekl St. John.

Felipe si olizoval rty. Neodpověděl.

„Mluvím s tebou, Felipe!”

„Madre de dios, co je mi po ňákých kovbojích, když mé srdce plesá!”

„Kvůli tomu jsme nepřišli, Felipe.”

„Ne? To je zajímavý. Přišli jsme sem snad kvůli Hoyerovi? Nebo kvůli jeho honákům? To jsme ujeli tisíc mil jen proto, abysme zase vyhledávali nějaký nepříjemnosti?”

„Nevzrušuj se,” řekl St. John a vzal ho kolem ramen. „Pojď, dáme si nejdřív prcka, než si rozbijeme hubu.”

Poklepal mu na rameno a přistrčil ho k baru.

Jako první si St. Johna všiml barman. Přišel k nim a málem přepadl přes bar.

„Člověče, to se tak potíte, nebo jste si někde zařídil soukromej slejvák?”

„Nebudete tomu věřit,” zasmál se Virgil St. John, „ale před chvílí jsem se zas jednou po čase vykoupal, a jak se ze mě splavila ta špína, tak se ukázaly mé staré šaty.”

Barman na chvíli ztuhl. Pak se narovnal, praštil pěstí do baru a rozevřel ústa do úsměvu. Pak nabral dech, připomínalo to zvuk pěkně starého rumpálu, a rozesmál se, až se mu z očí koulely slzy. Než se vzpamatoval, smíchy celý zmodral.

„To se ti povedlo, člověče, za to si zasloužíš první drink. A odkud jsi?”

„Z Texasu.”

„Cože? Z Texasu? Slyšeli jste to, kluci? Tady se to Texasanama v poslední době jenom hemží! Tihle dva jsou taky odtamtud.”

Všichni u baru ztichli. Pouze horníci debatovali o zvyšování mezd.A hráči mastili karty. Kovbojové však zareagovali. Otočili se k St. Johnovi a Felipemu.

„Mám v Texasu tetku,” vykřikl křivonohý mládenec. „San Antonio. Znáš to tam?”

„Jako své boty,” odpověděl St. John.

„Pak musíš znát i moji tetku. Hermína. Ksicht má jak prejt a hlas, že by mohla bořit baráky.”

„Tak to je tvoje teta? Tu tam zná každý.”

„To koukáte! Mám nejznámější tetu v celý Americe. Musíme se na to napít. Lesi, dvojitou Valley Tan. Víte, co to je?”

Zavrtěli hlavami. „Ale určitě nám to prozradíš,” řekl St. John.

„Whisky.”

„Príma.”

,Zdejší.”

Barman naplnil skleničky až po okraj žlutou tekutinou.

„Tak teda na tu moji tetu v San Antoniu!” vykřikl malý kovboj. Hodil obsah sklenice do zubatého otvoru v hlavě, zakloktal a zakoulel očima.

Felipe si nejdřív opatrně přičichl. Pak whisky vypil a spokojeně zamlaskal.

„Tak co? Jaká?” zeptal se malý kovboj.

„Dobrá.”

„To je všechno?” Všichni se na něj napjatě dívali.

Virgil St. John se tedy taky napil. Uši mu zrudly, pak mu to vyrazilo

dech, zbrunátněl, vyvalil oči a zasípal.

Když se vzpamatoval, pracně ze sebe dostal:

,Jenom teď neškrtněte někdo sirkou, jinak letíme všichni do vzduchu.”

„Pivo,” objednal Felipe. „To se musí uhasit “

Barman nalil šest sklenic.

„Cheerio,” zařval největší kovboj a všichni sáhli po pivu.

„Máte tady i nějakou jinou whisky?” zeptal se St. John. „Red Eye nebo něco takového?”

„Jasně, Texasane. A dáš rundu?”

„Dám.”

Barman nalil.

„Texasanova runda, kluci!”

Bill Wrangler vešel, zůstal stát a nic nechápal. Do St. Johna byli zavěšeni dva kovbojové a hulákali písničku o malé Maggii.

Virgil St. John mával sklenicí a křičel:

„Roztočíme to, Bille. Tadyhle Dusty má narozeniny!”

Wrangler k němu přistoupil.

„Člověče, to jsou přece Hoyerovi kovbojové.”

„Já to hned tušil, Bille.” Virgil St. John se zasmál. „Lesi, Billovi taky panáka!”

„Tohle je Hoyerův saloon,” řekl Wrangler. „Vnímáš mě ještě vůbec?”

„To víš, že mám uši. Pojď, Bille, napijeme se!“

Bill Wrangler hodil do sebe Valley Tan jako limonádu.

„Bille, ty musíš mít chřtán, jak z vydělaný kůže,” zvolal St. John.

„Šampaňské na můj účet!”

Barman Les odzátkoval láhev. Vystříkla pěna.

Když měli všichni nalito, objevila se v saloonu žena. Najednou tu prostě byla. Stála u purpurového závěsu, jenž dělil saloon od soukromých místností. Černé vlasy se jí lehce vlnily přes ramena. Na sobě měla smaragdové šaty s výstřihem, který byl obšit perlami. Pod jemnou křivkou obočí velké modré oči. Ústa měla pootevřena a rty vlhké.

„Panebože!” neudržel se St. John. „Jen se na ni podívej, amigo!”

„To se mi snad jen zdá!” vykřikl Felipe. „Tak hezká může bejt jenom víla!”

Sešla po schodech a za ní se objevil muž v proužkovaném obleku.

Měl tmavé oči a knírek, hranatou bradu a široké lícní kosti.

„To je Hoyer,” zašeptal Bill Wrangler. „Ďáblův bratranec.”

„Nevypadá na to,” poznamenal Virgil St. John poněkud těžkým jazykem. Najednou si uvědomil, že všichni ztichli. Kovbojové se opírali o bar a skelnýma očima zírali do zrcadla, v němž viděli Hoyera.

„Co se stalo, kluci?” zeptal se St. John. „Už je po srandě?”

„Nemmmá rrád, když - to - se nalejvárně přes dden.”

„Máš přece narozeniny, tak co,” řekl St. John.

„Tto jo, ale od půlnoci - už - ne.”

„Aha, takže ses narodil o půlnoci. Pak je můžeš slavit dva dny.”

„Tto je ddobrej nápad.”

„Takže pozveme i tvého šéfa.”

Virgil St. John nečekal na odpověď. Pokusil se dojít ke schodišti rovně, před ním se rozkročil a podal ženě ruku.

„Smím vás pozvat na skleničku, madam? Slavíme narozeniny.”

Žena se před ním houpala, stejně tak schodiště. Její hlas k němu doléhal ve vlnách.

„Jste tady cizí, že?”

„Z Texasu, madam,” řekl a cítil, jak se ho chytila chladná ručka.

Otočil se a přes rameno zavolal na Hoyera, že je samozřejmě taky zván.

„To má Charlie narozeniny?” zeptal se Tim Hoyer. „Vždyť je slaviluž včera.”

„Narodil se o půlnoci, Hoyere,” vysvětloval St. John a vedl ženu k baru. „Takže teď neví tak docela přesně, který den se vlastně narodil.”

„Práce máme jako na kostele,” pravil Hoyer, „a on tady zdržuje navíc ještě tři lidi od práce.” .

Došli k baru a kovbojové jim udělali místo.

„Šampaňské pro všechny,” objednal St. John. „Je to tak, Charlie?”

„Jenom když dostanu zálohu,” zablábolil Charlie. „Dostanu zálohu,šéfe?”

„To víš, že dostaneš,” odpověděl St. John místo Hoyera. „A když pak nebudeš makat, tak nakládačku, Charlie.”

Zase bouchlo šampaňské a všichni připili Charliemu na zdraví. Bill Wrangler už nepil. Nechápavě se díval, co se to děje.

„Takže vy jste přijeli z Texasu, co?” zeptal se Hoyer.

„Od Brazos. A můj přítel se jmenuje Felipe.”

Virgil se otočil k ženě. „Byla jste už někdy v Texasu, madam?”

„Ne. Vždycky jsem se tam chtěla podívat. Jenže, podnik je podnik.Bez šéfové by to tady nešlo.”

„Hoyere, zapomněl jsem se představit. Jsem St. John, Virgil St. John.

Co je vám? Udělalo se vám špatně?”

Hoyer si otřel knír.

„To je to šampaňské,” řekl. „Mám špatný žaludek.”

„Sandra Petersová,” představila se žena. „Peters byl můj nebožtík muž.”

„Kdybych byl lhář, tak bych řekl, že je mi to líto, že umřel,” řekl nato

St. John a pozvedl sklenici. „Bůh budiž jeho duši milostiv.”

„St. Johne!” napomenul ho Hoyer. „Prosím vás!”

„Oč, Hoyere?”

Hoyer zavrtěl hlavou. Sandra Petersová se do něj zavěsila.

„Proč se rozčiluješ, drahoušku? Aspoň říká to, co si skutečně myslí.”

„Ale pěkně nestydatě.”

„Pak byste si měli rozumět,” zasmála se. „Pojď, připijeme si.”

Virgil St. John se na Wranglera povzbudivě usmál a položil Hoyerovi ruku na rameno.

„Nedáme si ještě jednou? Lesi, ještě rundu!”

Když Hoyer viděl, že si Sandra a St. John rozumějí stále lépe a že mu Sandra dokonce nabídla, aby jí říkal Sandy, řekl:

„Jestli jste kovboj a hledáte práci, tak bych vás možná mohl zaměstnat.”

Virgil St. John se zasmál. „Mám svůj malý ranč, Hoyere.”

Hoyer polkl. „V Texasu?”

„V Montaně.”

„Zajímavé. Někde poblíž?”

„Jsme sousedi, Hoyere. A na to si dáme další rundu.”

„Ta jde na můj účet,” řekla Sandy.

Hoyer si zajel ukazovákem pod límec, jako by mu bylo najednou nepříjemně horko.

„Tak na to naše sousedství,” zdvihl St. John sklenici. „Doufám, že budeme spolu dobře vycházet, Hoyere.”

„Tak mnoho štěstí.”

„Já jsem Virgil,” řekl St. John. „Přátelé mi říkají Virgu.”

„Tim,” řekl na to Hoyer a napil se.

***

První šel šerif Lombard a Slim Hoyer. V tváři se jim nehnul ani sval.

Kráčeli ulicí a na chodníku stáli čumilové a smáli se. Kolem nich poskakovaly děti. Když k Lombardovi přiběhla jeho žena, zařval na ni, až se poděšeně zastavila.

Pomalu se blížili. Šli jako opilí.

Lombard vypadal zlomeně. Vláčel nohy bahnem jako stařec, ramena měl povislá. Šel těsně vedle Slima Hoyera, snažili se, aby nikdo neviděl pouta, což se jim nepodařilo, protože uklouzli na bahně a měli co dělat, aby neupadli.

Konečně se dostali na náměstí a zamířili ke kanceláři šerifa. Zastavili se. Lombard se díval do země. Slim Hoyer něco křičel, ale v tom hluku mu nebylo rozumět.

Okresní návladní Cash Daniels cosi pošeptal Timu Hoyerovi. Hoyer přikývl. Kývl na svého bratra a s Cashem Danielsem vešel do šerifovy úřadovny. Za nimi šli ostatní členové výpravy a zanechávali za sebou blátivou stopu. Poslední zabouchl dveře.

„Pošlete pro kováře!” zachraptěl Slim Hoyer.

„Klid, jenom klid, brácho,” bavil se Tim Hoyer. „Na pár minutách teď už nezáleží.” .

„Jseš s tímhle pitomcem spoutanej ty, nebo já? Už celej den. To jek zcvoknutí!”

„Vidím, že jsi zatčen, brácho.”

„Zatčen, pche! Ten chlápek mi neunikne. Až ho dostanu, bude proklínat den svého narození. To slibuju, jako že se Slim Hoyer jmenuju!”

„A kdopak to je?” zeptal se Cash Daniels.

„Jsou tri! A všechny je dostanu! Bůh jim pak buď milostiv. Od svých

rudých příbuzných jsem se toho naučil dost a dost. Něco si užijou. Jestli se budeš furt tak smát, Time, tak je mezi náma konec. A tady toho pitomce po volbách vystřídá jinej šerif. To slibuju, jako že se Slim Hoyer jmenuju!”

„To už víme, brácho. A co vy, Lombarde, co vy na to?“

Lombard si odkašlal.

„Dostali nás, pane Hoyere.”

„To vidím taky, Lombarde.”

„Jednoho z nich jsme dostali, pane Hoyere. Pak jsme jeli k Perkinsově ranči, kde byl ten St. John. Je to šéf téhle bandy, pane Hoyere. Přesné jak jsme si to mysleli. Prostě se uvelebil u Perkinsů a své lidi poslal, aby zavraždili Joea. Zatkli jsme ho, zrovna když se chtěl schovat. Bill Wrangler ho totiž varoval. Takže jsme ho sebrali a chtěli jsme ho přivézt sem. Jenže měl pomocníka a ten nám utekl. Byli jsme samozřejmě opatrní, jenže pak se to stalo.”

Lombard se nadechl. Muži mu viseli na rtech.

„No a co se stalo pak?” zeptal se Tim Hoyer.

„Někdo vystřelil a Westův kůň se svalil. Skryli jsme se a koně se rozutekli. Dál vám to řekne Slim Hoyer.”

„Prd řeknu!” vykřikl Slim. „Tenhle blbec tvrdnul s ostatníma celou noc na cestě, místo aby toho chlápka obklíčil. Zkoušel jsem to sám, ale ten chlap mě dostal a pak jsem byl bez koně i já. Mašírovali jsme k přívozu a chtěli jsme na druhou stranu. Jenže prám sc uprostřed řeky rozpad. Zraněnej West uplaval na trámu. Somers se utopil. Na břehu nás čekal ten chlap a praštil nás revolverem do hlavy. Když jsme se probrali… Sakra, já ho roztrhnu! Ale pěkně pomalu, aby z toho něco měl!”

„Prostě nám utekli, pane Hoyere,” řekl Lombard. „Lituji.”

„Kdo utekl?”

„Ten St. John a jeho přítel. A taky Wrangler, který se postavil na jejich stranu.”

„A co bys, Slime, řekl, kdybych tě teď obvinil z vraždy a z pokusu o vraždu?” zasmál se Tim Hoyer.

„Wrangler!” vykřikl Slim. „Pes mizernej!”

„Nutil jsi převozníka, aby vás převezl?”

„A to jsme to měli přeplavat, krucinál? Jasně že jsem toho dědka nutil! A pak se ten prám rozpad.”

„Wrangler ale povídal něco jiného.”

„Wranglera si opeču!” vrčel Slim Hoyer. „Pak ať si povídá, co chce, ale já ho opeču!”

„St. John jeho výpověď potvrdil, Slime.”

„Toho rozstřílím na cimprcampr, Time!”

„Nemá zbraň.”

„Stejně!”

„St. John se přihlásil sám, Slime.”

„Cože?” řekli Slim Hoyer a Lombard jako jeden muž. „On se sem odvážil?”

„Přesně tak,” přikývl Tim Hoyer. „Tamhle je.”

Lombard už sahal po váze, ale Slim Hoyer ho zastavil.

„Potřebuju kováře a revolver,” zavrčel. „Slyšíš, Time! Pošli hned pro

kováře, ať nám to sundá. Co tak taháš, ty vole!” osopil se na Lombarda.

„Klíč od basy má pan Wrangler,” řekl Tim Hoyer.

„Já se zvencnu!”

Tim Hoyer přešel ke dveřím a otevřel je.

„Pane Wranglere!”

Bill Wrangler se protlačil davem čumilů a vešel do místnosti. Slim Hoyer se trochu přikrčil a v očích se mu zablýskalo.

Wrangler se zastavil a zavřel za sebou. Tvářil se vážně. Podíval se na ně, pak beze slova přešel ke dveřím vězení a odemkl je.

„Ve které cele ho chceš mít, Lombarde?” zeptal se pak mrazivě.

„Já se zvencnu,” opakoval Lombard a volnou rukou si otřel čelo.

„Udělejte něco, pane Hoyere!”

„Jasně, dej mi kolt, Time,” řekl Slim Hoyer.

„Jenom klid, Slime. Obviněný jsi zatím ty. A Daniels musí vystavit zatykač. Wrangler si to přál.”

„Wrangler si to přál!” vykřikl Slim Hoyer. „To jste se tady všichni zbláznili, nebo co? Pan Wrangler si to přál! K čertu s jeho přáním! Já tě, Wranglere, zabiju!”

„Slime, zaplatím kauci. Dělá dva tisíce dolarů.”

Slim Hoyer se na bratra podíval, jako by pochyboval o jeho zdravém rozumu.

„Takže jsem skutečně zatčenej?”

Tim Hoyer přisvědčil.

„Je to tak, Slime.”

„A co St. John?”

„Sto dolarů kauce,” řekl Daniels. „Zaplatíte ji za něj, pane Wranglere?”

„To má být vtip?” zeptal se Bill Wrangler.

„V žádném případě, pane Wranglere.”

Wrangler zavrtěl hlavou.

„Jestli je v tom nějaká finta, tak vás upozorňuji, že tenhle případ převezme Holloway. A ten má čuch na takové triky, Danielsi.”

„Kauci určil soudce King, pane Wranglere.”

„King neking. To je mi jedno. Ten je teď namol. Tančí v saloonu na baru polku.”

,I soudce má právo na zábavu,” řekl Daniels. „Tak jak to bude s tou kaucí?”

Bill Wrangler se otočil.

„Mám, Virgu?” zavolal do cely.

„No, že by to tady bylo zrovna příjemné, to zas ne, ale zrovna jsem si lehl a chci si dát dvacet.”

„Za sto dolarů si můžeš dát dvacet v posteli. Sice si myslím, že jev tom nějaká finta, ale…”

„Holloway si s tím poradí,” dokončil za něj St. John. „Tak jo, zaplať kauci, Bille. Ale ani o cent víc, jasný?”

Wrangler otevřel St. Johnovu peněženku a vytáhl z ní pět zlatých dvacetidolarů.

„Zlato!” podivil se Daniels. „Hleďme.”

Lombard přikývl.

„Což svědčí o tom, že on poslal ty vrahy. Perkins měl zlaté dvacetidolary a ti dva mu je sebrali. Přišli jsme na ně v jednom údolí. Takové skryté místečko. Ten, co nám utekl, bude mít u sebe určitě taky zlaté dolary.”

Bill Wrangler otevřel celu a Virgil St. John vyšel ven. Protřel si oči a zamžoural na přítomné.

„Nazdar, přátelé,” řekl a usmál se. „Tak jaký byl výlet?”

„Budeš viset, St Johne!” zavrčel Patrick Lombard.

„Na stejné větvi se Slimem, co?” odpověděl St. John a obrátil se naTima Hoyera.

„Je mi brášky líto, Time. Ale skutečně se choval moc špatně.”

„Byl vždycky jako z divokých vajec, Virgu. Ale tak zlý zase není. Někdy se umí i chovat.”

„Vy jste se proti nám spikli!” vykřikl Slim Hoyer. „Time, já ti pak rozbiju hlavu!”

„Uklidni se, Slime. Jakmile budu mít ty dva tisíce, zaplatím kauci. Potrvá to nanejvýš pár dnů.”

„Takže mě tady necháš hnít?”

„Pochop, že nebudu platit dva tisíce dolarů za to, aby mi pak někdo

rozbil hlavu.”

„Ale to bylo jenom žertem, bráško. Snad si nemyslíš, že jsem to myslel vážně?”

„Ale pochopil jsem to tak, Slime. A navíc si myslím, že ti prospěje,

když se trochu uklidníš. Donesu ti všechno potřebné. Doktor Alford bude mít určitě nějakou mastičku na nohy a jídlo ti budou nosit od Knighta.”

„Doporučuji kuřátko a la Moulin Rouge,” řekl St. John. „A jako moučník jablečný závin s…”

„Drž hubu!” vyjel na něj Slim Hoyer. „Jednou tě dostanu a pak tě ty srandičky přejdou!”

„Máš svárlivého bratra, Time. Možná by měl dostat přes zadek.“

„Táta ho rozmazloval, Virgu. A když jsme se tak všichni pěkně sešli, popros, Cashi, pana Wranglera, aby si vzal hvězdu. Myslím, že Lombard nebude mít nic proti pomocníkovi, který se tu o všechno postará. Lombard si zatím může hojit nohy.“

Wranglerovi div nevypadly oči z důlků. Ustoupil o krok a podezřívavě se podíval na Hoyera.

Daniels se trošku předklonil a pohladil si knírek.

„Pane Wranglere, vzhledem k tomu, že madisonský okres má v současnosti šerifa, jenž není schopen vykonávat svůj úřad, rád bych vás se svolením městské rady a soudce Kinga poprosil, abyste se dal k dispozici jako šerifův pomocník. Nemáme tecf nikoho, komu bychom mohli důvěřovat tak jako vám. A jsme přesvědčeni, že jste poctivý muž bystrého úsudku a že můžete několik dní zastupovat šerifa Lombarda k naší plné spokojenosti. Prosím vás, abyste přijal jmenování pomocníkem šerifa madisonského okresu.“

Byla radost Wranglera pozorovat. Stál tam jako přibitý s otevřenou pusou a vykulenýma očima. Pak polkl, zavřel ústa, skousl si ret a vypadalo to, jako že každou chvíli začne volat o pomoc. Ale pak ho ze zakletí vysvobodil Virgil St. John. Přistoupil k němu a řekl: „Gratuluji, šerife Wranglere!“

Potřásli si rukou. Najednou Wrangler ruku vytrhl, jako by se popálil.

„To je zase nějaká finta!“

„Mysli na Hollowaye, Bille. Nemáš se přece čeho bát.“

„Šerif je Lombard!“ bránil se Wrangler. „Chodit přece nemusí. Tady je přece všechno v naprostém pořádku, jak jste mě před hodinou ujišťovali.“

„Nezapomeňte, že někde tady je ještě vrah,“ upozornil ho Tim Hoyer.

„Jasně, Bille,“ přidal se k němu Virgil St. John. „Když si pospíšíš, tak ho ještě dostaneš.“

Wrangler zasupěl. Pak řekl:

„Dobře, beru to. Ale jestli je to nějaká finta, tak budete všichni koukat!“

„Dovolíte?“ zeptal se Cash Daniels a sňal Lombardovi hvězdu z prsou. Lombard byl najednou úplně maličký. „Je to jen dočasně, dokud se vám nezahojí nohy.“

Lombard zarputile mlčel. Daniels připevnil Wranglerovi hvězdu a pak mu podal ruku.

„Blahopřeji, pane Wranglere. A teď přísahejte.“

Bill Wrangler seděl za stolem, jak se na šerifa sluší a patří. Pouze prsty, jež nervózně pobubnovávaly o stůl, prozrazovaly, že se necítí ve své kůži.

Připadal si osamocený a podvedený.

„Hollowayi, Hollowayi,” vzdychl si trochu smutně a nazlobeně zároveň.

V cele nadával Slim Hoyer. Lombard o sobě nedával znát. Seděli v jedné cele a čekali na kováře.

Venku už bylo klidněji. Virgil šel do saloonu oslavit s Timem Hoyerem a Cashem Danielsem jmenování nového šerifova pomocníka.

Kovář si dával na čas. Za půl hodiny se ozval Slim Hoyer.

„Wranglere! Co je s tím kovářem?”

Bill Wrangler kopl do dveří a zabouchl. Hoyerovy nadávky k němu teď doléhaly už jen slabě.

Bill Wrangler přecházel po kanceláři sem a tam. Pak si stoupl k oknu a díval se. Do saloonu vcházeli horníci. Před nevěstinci se rozsvěcely červené lucerny, i když ještě svítilo slunce. Pár žen šlo na večerní pobožnost. Na chodnících si hrály děti. Louže se leskly jako vycíděné měděné desky.

Pak se Wrangler odpoutal od okna, přešel ke dveřím vězení a otevřel je.

„Co chceš, Hoyere?”

„Toho kováře!”

„Už chci ven, Wranglere,” ozval se Lombard.

„Strpení,” řekl Bill Wrangler a zase zavřel. Sedl si na stůl, vzal si obchodní katalog a zahloubal se do ceníku pian a jiných hudebních nástrojů.

Pak se dostavil kovář.

„Už byli netrpěliví,” vyčítal mu Wrangler.

„Koukněte se, já mám furt fofr a nemůžu odbíhat kvůli každý volovině. To musíte holt pochopit.”

„Kvůli mně jste sem chodit nemusel,” zavrčel Wrangler. „Poslyšte,John Spence už tady není?”

„Vzal jsem to po něm. Odešel někam na východ. Prej do nějaký fabriky na lokomotivy nebo co.”

„Aha, no tak pojďte.”

Zavedl kováře do cely. Ale než otevřel dveře, vzal si brokovnici, přesvědčil se, že je nabitá, a namířil na Hoyera a Lombarda.

Kovář pracoval kleštěmi a kladivem. Nejdřív ty dva oddělil od sebe.

Lombard vstal, zasténal a vyvrávoral z cely.

Wrangler ji zase zamkl. Kovář chtěl půldolar.

„Pošlete účet městské radě, dobrý muži,” řekl Wrangler a pověsil brokovnici na zeď.

Lombard seděl v křesle a masíroval si nohy. Tu se rozletěly dveře a Bill Wrangler by se nejradši propadl.

Do kanceláře se vřítila Lombardová a poprvé mu bylo Lombarda líto. Wrangler se proplížil ke dveřím a nechal ty dva radši o samotě.

Když se Bill Wrangler vrátil po delší procházce do kanceláře, Patrick Lombard byl už pryč. Na jeho místě si v křesle hověl St. John a tiše, ale pravidelně chrápal.

Wrangler si sedl za stůl, sebral katalog a hodil ho St. Johnovi na hlavu. Texasan na chvilku otevřel oči, zamžoural a chrápal dál.

„Hej, St. Johne! Tak tohle je podle tebe kamarádství, jo? Nechat mě v tom samotnýho. A pak si chrápat jak nachcípanej bizon.”

„Děje se něco?” zeptal se St. John se zavřenýma očima. „Nějaké problémy?”

„Lámu si hlavu, jak z toho ven. Hoyer nás má na provázku stejně, jako všechny ty ostatní panáky.”

„Nech Tima na pokoji, Bille. Je to náhodou správný chlap.”

„Panebože, ať už brzo vystřízliví,” zaúpěl Bill Wrangler. „To jsi už zapomněl, že ti hodili na krk vraždu?”

„Dohodli jsme se, Bille.”

Wrangler vyskočil ze židle.

„Dohodli? Tak to mi musíš, k čertu, vysvětlit! Jak to, dohodli?”

„Hezky jsme si to vyříkali, Bille, to je všechno.”

„Mě trefí šlak!”

„Tak uhni!”

„Nech si ty fóry. Je mi z toho na blití.”

„Tak se z toho vyspi, Bille. Zítra dostaneš zabrat. Budeš muset chytat toho druhého vraha.”

„Já?”

„A kdo jiný? Jsi přece šerifův pomocník.”

„A co ty?”

„Půjdu na návštěvu k Hoyerovi.”

„Kam že půjdeš?”

„Navštívím Hoyera na jeho ranči. Třeba se dohodneme na nějaké spolupráci. Má pěkné býčky a chce mi je dát za slušnou cenu.”

Wrangler jenom lapal po dechu.

„To snad… To nám přece nemůžeš udělat, Virgu. Všichni v tobě vidíme chlapa, kterej to Hoyerovi ukáže. Pomysli na Ann Perkinsovou. Na Alici!”

„Však na ni taky myslím. Myslíš, že už by mohla mít děti?“

„S tebou není dneska rozumná řeč. Jseš vožralej.“

„To je nestydatost. Nic jiného jsem od tebe nemohl očekávat. Ty jsi vždycky hned hotov.” Virgil St. John si protřel oči a protáhl se. „Měl bys být přece jen s těmi svými úsudky trochu opatrnější.“

Wrangler jenom zíral.

„Praštil jsi se o něco, Virgu?”

„Proč? Aha! Ne, jsem úplně při smyslech. Podívej… Popovídal jsem si s Hoyerem. Báječně jsme si popovídali. Je to prostě jen takový Yankee, co se narodil na špatném místě. Doopravdy to je takový zahraniční Texasan.“

„Hoyer? Víš vůbec, co říkáš?”

„Vím. Myslí mi to naprosto jasně,” odpověděl Virgil St. Johna uchechtl se. „Hoyer je príma chlap. Vytáhl tohle město nahoru. Podporoval malé. Koupil půdu od zkrachovalých rančerů a slušně jim zaplatil. Není tím, co z něho chcete udělat, Bille. Ani netuší, že ten tvůj krámek neprosperuje. A už dávno se vzdal toho, aby škemral u malých rančerů, když jim chce pomoci. Ti burani radši chcípnou hladem, než aby Hoyerovi prodali půdu, nebo se s ním dali do party.“

„A co ty úvěry, Virgu? Co ti nakecal o nich?”

„Jo, úvěry… Úroky už dávno odepsal. A splátky mu už dluží za celý rok. Jeho lidi v bance si lámou hlavu nad tím, jak těm malým rančerům usnadnit splátky.”

„To je lež, Virgu! Ten Hoyer tě voblaf! S těma jeho pitomejma trikama!”

„Jenom na mě nechoď s tím tvým Hollowayem, Bille. Nepotřebujeme ho. Všechno se to vyřeší bez soudu. Navrhl jsem, že se všichni sejdeme v tvém krámu. Hoyer a malí rančeři. A tam se to všechno vyřeší, Bille. Definitivně. Pak se dáme do práce a nejpozději do dvou let se Tatea ostatní vzchopí natolik, že budou moci začít splácet a nemít strach z hladu.”

„Ne, tohle v životě neudělají. Na to je znám až příliš dobře. A příliš dobře znám i Hoyera.”

„Vůbec ho neznáte, protože jste se na něj nikdy neobrátili. Všichni ti kořeni se zahrabali na druhém břehu a jenom v sobě živili oheň nenávisti. Rozumíš mi?”

„Jseš vožralej, Virgu.”

„Může vožralej stát na tomhle plivátku na jedné noze, aniž se drží nebo nějak podpírá?”

„To víš, že ne. Snad nechceš…”

„Drž hubu, Bille,” řekl St. John. Vstal, odrazil se a obloukem se dostal k plivátku. Pak se odrazil, skočil na ně, roztáhl ruce, pár vteřin stál na jedné noze a nakonec se zřítil. Naletěl na skříň, převrávoral místností a zapadl zase do křesla.

„Máš pravdu, Bille,” zablekotal. „Skutečně jsem vožralej.”

***

O půlnoci kdosi zabušil na dveře. Bill Wrangler se probudil. Zjistil,že usnul s hlavou zabořenou do spisů. Naslouchal. Ve městě ještě panoval noční život.

Sáhl po brokovnici a hlavní šťouchl St. Johna do břicha.

„Vstávat, Virgu,” zasyčel. „Někdo tam je!”

„Kde? Kdo?”

Dveře se zachvěly pod prudkými údery pěstí. Virgil St. John se narovnal.

„Jdi se zeptat, kdo tam dělá takový kravál,” navrhl Texasan. „To je nestydatost.”

„Mám nějak divnej pocit, Virgu. Dávej bacha. Teď se něco stane.”

Wrangler přešel ke dveřím a uvolnil závoru. Pak ustoupil krok stranou a křikl:, Je otevřeno!”

Kdosi stiskl kliku. Vešel Felipe.

St. John se tím okamžitě probudil.

„Amigo, to ses zbláznil? Vždyť je půlnoc pryč a ty tady děláš kravál, že bys vzbudil i medvěda ze zimního spánku.”

Felipe za sebou zavřel a překvapeně se na ně podíval. Pak nevěřícně ukázal na Wranglerovu hvězdu.

„To jste obsadili město?” zeptal se zmateně. „Nebo je to nějakej fór, compadres?”

„Billa jmenovali šerifovým zástupcem, kamaráde,” řekl St. John.

„A jestli nám teď rozumně nevysvětlíš, proč jsi nás budil, tak tě Bill namístě zatkne. Je to tak, Bille?”

„A půjdeš do želez, až zčernáš,” ujistil ho Bill slavnostně.

Felipe se zasmál a sedl si na kraj stolu.

„Panenko skákavá, jak tak koukám, tak jsem dneska přišel o náramnou srandu.”

St. John si vzdychl.

„A co tady vlastně děláš?”

„Šel jsem pro Lombarda. Je to šerif, ne?”

„Zatím si hojí nohy, Felipe,” vysvětlil mu Bill Wrangler. „A navíc má spoustu jiných starostí. Co jsi mu chtěl?”

„Nic zvláštního, Bille. Byl jsem v saloonu a vešel tam jeden chlap.“

„No a co?”

„Ten chlap je cejtit kouřem.”

„Zajímavý. A co dál?“

„Má hroznou žízeň. Pije pivo. A jestli bude takhle pít dál, tak brzo vyzunkne celej sud.”

„Pak je to teda pašák a něco se do něj vejde,” konstatoval Virgil St.John.

„Je to takovej prcek a člověk si říká, jak se to do něj může vejít.”

„Třeba má velký boty, Felipe.”

„Má malý nohy a velikánský ostruhy, amigo.“

Virgil St. John zvedl obočí.

„Zvláštní,” řekl tiše. „To je zvláštní.”

Wrangler potřásl hlavou. „Co je, k čertu?”

„Jako šerif s bystrým úsudkem bys teď měl vědět, že Felipe viděl moc zvláštního chlápka, Bille. A ty ho dokonce znáš. Od vidění.”

„Od vidění?”

Virgil St. John a Felipe přikývli.

„Ten chlápek má na obličeji jizvu.”

„K čertu…”

„A mluví jako Texasan,” přerušil ho Felipe a ušklíbl se na St. Johna.

„Navíc platil zlatým dvacetidolarem “

„To je ten vrah!” konstatoval Bill Wrangler. „To je ten druhej. Jizva, přízvuk, ostruhy a ještě zlatý dvacetidolary. Teď máme Hoyera v hrsti!”

„Hoyera?” zeptal se Virg. „Proč Hoyera?”

„Sebereme ho a v lochu to z něj dostaneme, Virgu. Ty to nechápeš? Hoyer je namydlenej!”

St. John přikývl.

„Fajn, tak si pro něj zajedeme.”

Vstal a natáhl si kalhoty. „Jdeme, přátelé.”

„Nechceš si vzít s sebou aspoň bouchačku?” zeptal se Bill Wrangler.

Texasan se otočil. Jeho kolt ležel na skříni. Sundal ho a strčil si ho za

pás. Pak na ně kývl.

„Hotovi?”

Bill Wrangler si vzal z krabice pár patron a nacpal si je do kapes. Ze zásuvky vytáhl ještě dvě plechové hvězdy.

„Aby si nás nikdo s někým nesplet,” poznamenal a podal jim je.

„Je to nutný, amigo?” zeptal se Felipe a ušklíbl se.

„Nutný ne, ale lip to vypadá,” prohlásil Virgil St. John. „Bez hvězdy vypadáš jako šibeničník. A protože Virginia City je spořádané město, kde žádní šibeničníci nežijou, tak bych si ji na tvém místě připíchl.”

Což Felipe nakonec učinil.

V saloonu bylo asi dvacet hostů. Všimli si Wranglera, teprve když chlápek u baru rozdrtil v dlani pivní sklenici a pořezal se.

„Nazdárek“řekl Bill Wrangler. „To byl blbej nápad sem chodit.“

Chlápek stál jako Lotova žena. Oči mu neklidně těkaly. Neřekl ani slovo. Z palce mu skapávala krev.

„Poslyš, pomocníku, co to má znamenat?” ozval se muž v tmavém obleku. „Tady ten džentlmen si klidně pije pivo a nic nedělá.”

Wrangler přikývl a pousmál se.

„Já zase znal jednoho džentlmena, který si klidně hrál na housle, pane Stuarte. Pak přišli dva a zastřelili ho.”

„Myslí Perkinse,” řekl někdo. „To přece vyprávěl James Boone.”

Bill Wrangler souhlasně přikývl.

„Jasně, byl to Perkins.“ Přistoupil k chlápkovi. „Pracky vzhůru!“

Chlápek dělal, jako že se vzdává. Ale najednou provedl něco úplně jiného a pro Billa Wranglera naprosto nečekaného. A jeho výstřel z brokovnice roztříštil pouze regál za barem. Rozstříkla se whisky a létaly střepy. Pak Billa Wranglera oslnily výstřely.

*

*

Čekali na ulici.

Jeden malý a jeden velký. Mezi nimi měl stát ještě Bill Wrangler. Jenže chtěl na to jít sám, třebaže ho varovali.

Netrpělivě čekali.

Wrangler vešel do saloonu. Byl tam klid. Pak zaslechli: „Poslyš, pomocníku, co to má znamenat? Tady ten džentlmen si klidně pije pivo a nic nedělá.”

Zase byl chvíli klid.

Wrangler řekl:

„Já zase znal jednoho džentlmena, který si klidně hrál na housle, pane Stuarte. Pak přišli dva a zastřelili ho.”

Co na to ten druhý, neslyšeli, třebaže v saloonu zavládlo hrobové ticho.

„Pracky vzhůru!” zaslechli Wranglera. A pár vteřin nato třeskly výstřely.

Felipe sebou trhl. St. John sáhl po revolveru a natáhl kohoutek.

Chlápek vyběhl na ulici. Zastavil se a pomalu zvedl revolver.

St. John vystřelil.

Muž zavrávoral dozadu a narazil do dveří. Z revolveru mu vyšlehl

oheň. Z prkenného chodníku vyletěly třísky. Pak muž klesl do kolena revolver mu vypadl.

Nejdřív k němu přistoupil Felipe, který nestřílel. Zvedl revolver. Ze

saloonu vyšlo několik mužů.

„Co je s Wranglerem?” zeptal se St. John.

„Potřebuje doktora,” zavolal Stuart. „Má dvě kulky v prsou.”

Doběhli pro doktora Alforda, který v jiném saloonu pil se soudcem,

jako by šlo o život. Přivrávorali společně. Navzájem se podpírali.

Alford poslal jednoho z mužů pro brašnu. Pak poodstoupil a strčil si

prst do krku. Když se vrátil, vypadal pobledle, ale o něco střízlivěji.

„Kdo je to?” zeptal se a ukázal na chlapíka, z něhož tekla krev smíšená s pivem.

„Cizinec,” řekl Stuart.

Bill Wrangler zasténal a pokoušel se vstát. Virgil St. John se nad ním

sklonil.

„Lež, Bille. Dostal jsi dvě včelky do prsou.”

Wrangler polkl.

„Dostali jste ho?”

St. John přikývl.

*

„Jméno?” zeptal se druhý den Lombard muže v nemocniční posteli. O tři lůžka dál ležel v bezvědomí Bill Wrangler.

„Jackson Carter.”

„Odkud?” .

„Brazos.”

„Texas, co?“ řekl Lombard. Vypadal přepadle a přišel v pantoflích.

Muž lehce přikývl. A omdlel.

Lombard se obrátil na muže za sebou. „Tak co?”

Tim Hoyer pokrčil rameny.

„To nic nedokazuje, Lombarde.”

„Myslíte si, že nemá se St. Johnem nic společného?”

Cash Daniels se tiše zasmál.

„Na tvém místě bych si to myslel taky, Patricku. Pojďte se na něco

podívat.”

Přešli k oknu a vyhlédli na ulici. Od jihozápadu se blížilo několik jezdců. S nimi vůz, který řídila jakási žena. Vedle ní sedělo děvče a v rukou třímalo starou sharpsovku na bizony.

A jezdci byli po zuby ozbrojeni.

„To jsou ti malí rančeři z Gallatinu,” řekl Cash Daniels. „A sázím se,že jestli se St. Johnovi něco stane, tak zapálí celé město.”

Vtom vešel do pokoje St. John. Překvapeně se zastavil, pak prošel mezi lůžky k oknu.

„Ahoj, Virgu,” pozdravil ho Tim Hoyer. „Přijíždějí tví kamarádi.”

„Ahoj, Time,” řekl Virgil St. John a podíval se z okna. „Snad nechtějí.“

„Na tvém místě bych šel dolů a vzal tu holku do náručí, St. Johne,”

radil mu Cash Daniels. ,,Pak se třeba všichni uklidní.”

DENÍK VIRGILA ST. JOHNA

19. srpna

Nemohl jsem po celou dobu ten deník najít.

Dneska večer přišla Alice. Zabalila ho do vánočního papíru a slavnostně mi ho předala. Přitom zrudla a řekla:

„Virgu, když jsme teď muž a žena a jen tak hned se mě nezbavíš, tak titen deník vracím. “

Nevěděl jsem, co jí mám na to říci. A tak jsem jí dal pusu, dával jsem jí

ji vlastně skoro celou půlhodinu. Pak jsem si přečetl, co tam napsala,

a určitě mi zrudly i uši. To by jeden neřekl, co si taková holka může myslet. Mně trvalo tři měsíce, než jsem se odhodlal dát jí pusu, a přitom nečekala na nic jiného. Člověk by si nejradši dal pár facek.

Nakonec všechno dobře dopadlo. Toho Texasana pověsili. Jak se sluší

a patří. Na něj a na jeho přítele byl zatykač. Hledali je jako vrahy a dezertéry. Několik dní už byli v našem okresu. Pinďu Joea Perkinse sledovalik Wranglerovu krámku, protože si cestou pohrával se zlaťáky.

Hoyer s tím neměl nic společného. Ostatně, je to fakt báječný chlapík. Teď to říkají i malí rančeři. Spolupracujeme a jde nám to báječně.

Žalobu proti Slimu Hoyerovi jsme stáhli, protože se mu nedalo dokázat, že na tom prámu skutečně neuklouzl Bill, sice pořád tvrdí, že to udělal schválně, aby mě zabil, ale Bill je zaujatý.

Dneska byly hned dvě svatby najednou. Tim si bral Sandy. Oslavovali jsme to až pozdě do noci, Felipe si zvykl na Valley Tan a cítí se tu teď jako doma. Šel nám za svědka a celý den se choval slušně. Přišel i Bill. Zranění ho sice ještě bolí, ale den ode dne je na tom líp.

Takže to je všechno, co jsem chtěl ještě narychlo sepsat. Je půlnoc a Alice čeká.

A Holloway? Na toho bych málem zapomněl. Jednou jsem měl s Billem Wranglerem řeč, a když mi řekl, že Holloway zemřel před deseti lety na souchotiny, div to se mnou neseklo.

A vyřídilo se to i bez Hollowaye. Nešťastný byl jenom Patrick Lombard, protože mu ta jeho teorie nevyšla. A přitom si vždycky myslel, že je široko daleko tím nejlepším šerifem.